Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості посилаючись на те, що позивач надає послуги постачання теплової енергії в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власниками якої є відповідачі. Між ним та відповідачами укладено типовий індивідуальний договір про надання послуг з централізованого опалення, відкрито відповідачам особовий рахунок № [NUMBER] \~для проведення розрахунків. Вказав, що у зв`язку з несплатою за надані послуги у відповідачів утворилась заборгованість за теплопостачання в сумі 32116,37 грн. У зв`язку з цим просив стягнути з відповідачів вказану заборгованість, заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.12.2022 в сумі 159,04 грн. та судові витрати в сумі 2684,00 грн. На попередження позивача про добровільну сплату заборгованості за отриману теплову енергію відповідачі не відреагували, тим самим відмовившись в добровільному порядку вирішити питання по погашенню заборгованості. Просив стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії у сумі 32116,37 грн., 159,04 грн. заборгованість за абонентське обслуговування та 2481 грн. судового збору. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 червня 2023 року позов до [PERSON] був задоволений, але ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 липня 2023 року вказане заочне рішення за наслідками його перегляду було скасоване і справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 вересня 2023 року в якості співвідповідача по даній справі залучено [PERSON] , яка є співвласницею квартири [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в поховній заяві. В останнє судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про завершення розгляду справи в її відсутність. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позов, та просила застосувати наслідки спливу позовної давності. В подальшому в судовому засідання відповідачка частково визнала позов, але в останньому судовому засіданні знову позов не визнала повністю, оскільки перебуває на обліку у центрі зайнятості та не має матеріальної можливості сплачувати заборгованість за послуги. Крім того другий відповідач користується більшою площею квартири, а вона меншою. Також пояснила, що у неї з [PERSON] була усна домовленість про те, що вона сплочує комунальні послуги за електро, вода та газопостачання, а він повинен був платити за теплопостачання. Крім того просила змінити її статус з відповідача та третю особу на стороні відповідача. Відповідач [PERSON] в\~судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про поважні причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив відповідача на позов та об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з\~державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно від\~17.08.2023 року (а.с. 59). Позивачем МКП «Чернівцітеплокомуненерго» надаються послуги централізованого опалення в квартиру за адресою: [ADDRESS] , опалювальною площею 50,50 кв.м. відповідно до договору про надання послуг з централізованого опалення від 22.11.2012 року (а.с. 16) та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] для проведення розрахунків (а.с. 6). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до статті 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Пункт 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Що стосується клопотання відповідачки [PERSON] , щодо якого заперечувала представник позивача, про зміну статусу з відповідача на третю особу на стороні відповідача-1, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Ч. 1, 4 ст. 42 ЦПК України передбачено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Згідно з ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Ст. 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Отже, проаналізувавши зміст вищевказаних статей та відсутність волевиявлення сторони позивача щодо зміни статусу співвідповідачки [PERSON] , суд зробив висновок про відмову у задоволенні цього клопотання. Згідно з частиною першою\~статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством (частина друга\~статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Частиною першою\~статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до пункту 5 частини 3\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Оплата за надані послуги повинна здійснюватись споживачами не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим відповідно до п.18\~Постанови КМУ від 21.07.2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». У частині першій\~статті 19 Закону України\~«Про житлово-комунальні послуги»\~передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16. Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги. Статтею 525 ЦК України\~передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Послуги централізованого опалення надавались протягом опалювального періоду із жовтня по квітень місяць відповідно по роках. Вартість послуг централізованого опалення визначається розрахунковим методом щомісяця, шляхом перемноження 1 кв.м. на тариф з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря розрахункового періоду та фактичної тривалості надання послуг у цьому періоді. В разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії відповідачі оплачують послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири. Розрахунки проводились згідно тарифів, затверджених постановами Національної комісії комунальних послуг №650 від 06.06.2014 року, №146 від 17.10.2014 року, постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №610 від 03.03.2015 року, №1171 від 31.03.2015 року, №969 від 09.06.2016 року, №1536 від 28.12.2017 року. Величина тарифу та його зміни доводились до споживачів регулярно і своєчасно. Відповідачка [PERSON] набула права власника квартири, в яку надавались послуги з боку позивача 02.11.2011 року, а [PERSON] з 31.01.2012 року. Власність зобов`язує (ч.4 ст.319 ЦК України). Оскільки квартира є приватною власністю, то належним відповідачем є власник, який в силу належності йому квартири на праві власності відповідає за утримання свого майна. Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно з частинами першою, другою статті 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). У разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру, крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 522/7683/13-ц, від 01 вересня 2020 року в справі №352/2163/13-ц). Суд вважає, що не проживання відповідачки [PERSON] у квартирі, що належить їй на праві спільної часткової власності, що вона не працює, що вона користується меншою частиною квартири ніж інший відповідач, не звільняє її, як співвласника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. І хоча зареєстрованим місцем проживання відповідачки [PERSON] є інша адреса, проте вона є власницею квартири за адресою [ADDRESS] , отже на неї покладений обов`язок з оплати комунальних послуг. Крім того, з огляду на підпункт перший пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Відповідачами не надано доказів наявності у них підстав для неоплати вартості комунальних послуг, передбачених статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідачкою [PERSON] не надано постачальнику комунальних послуг належним чином підтверджену заяву про не проживання у квартирі, з чого слідує, що відповідачка несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг у квартирі. Відповідачі користувались послугами, наданими позивачем з постачання теплової енергії, однак своєчасно не здійснювали повну оплату за фактично спожиту теплову енергію. На підтвердження своїх позовних вимог у даній справі позивачем було долучено розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення, за період з березня 2011 року по грудень 2022 року, що станом на 31.12.2022 року становить 32116,37 грн. (а.с. 83-84). 21.03.2019 відповідач [PERSON] уклав з позивачем договір №512 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію (а.с. 14), в якому зазначено, що громадянин визнає за собою заборгованість за спожиту теплову енергію, яка утворилась станом на 01 березня 2019 року на суму 11666,20 грн. Відповідно до умов договору та графіку здійснення платежів, боржник [PERSON] повинен сплачувати щомісячно 194,44 грн. та поточні нарахування за житлово-комунальні послуги. Як вбачається з розрахунку заборгованості на виконання умов договору реструктуризації боргу було сплачено в травні 2019 року - 390 грн., у липні 1000 грн., у січні 2020 року 200 грн., у листопаді 2021 року 40 грн. та у грудні 2022 року 11,36 грн. в подальшому щомісячні платежі за договором реструктуризації боргу не сплачувались, тобто не виконувались умови договору. Згідно з п. 2.2. договору підприємство має право приймати рішення про дострокове розірвання договору про реструктуризацію у разі: 5) не своєчасної оплати поточних платежів і платежів по договору. Підписи сторін в Договорі свідчить про погодження всіх його умов сторонами. Отже, підписавши договір реструктуризації боргу, відповідач [PERSON] визнав всю суму боргу, станом на 01 березня 2019 року та взяв на себе зобов`язання погасити борг у встановлений договором спосіб. Однак після невиконання відповідачем обумовлених положень договору, позивач у встановленому порядку, заявив відповідну вимогу про стягнення заборгованості. Крім того, відповідачі протягом спірного періоду не звертались до позивача із заявами, скаргами, претензіями щодо нарахувань, що свідчить про згоду з нарахуваннями коштів за послуги з постачання теплової енергії за адресою [ADDRESS] . Доказів, які б спростовували вказану суму заборгованості, матеріали справи не містять, і відповідачами таких не подано. Також, згідно п.6 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII споживачами, які отримують послуги теплопостачання здійснюється плата за абонентське обслуговування. Плата за абонентське обслуговування це платіж, який споживач сплачує виконавцю послуги для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних із здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами у багатоквартирному будинку, та у випадках, визначених Законом, також і витрати на обслуговування лічильників теплової енергії. Разом з цим, відповідачі не здійснювали плату за абонентське обслуговування, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за період з 01.11.2021 по 31.12.2022 р. в сумі 159,04 грн. (а.с.58). Враховуючи те, що відповідачкою заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, варто зазначити таке. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно з розрахунком заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, погашення заборгованості за період березня 2011 року по грудень 2021 року здійснювалось, проте не в повному обсязі. Ними сплачувались кошти не в розмірах, які нараховувались позивачем, а в довільних сумах. Відповідно до типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється та призначення платежу. У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі наявності, а у разі відсутності такої заборгованості рахунок майбутніх платежів споживача починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. Суд приходить до висновку, що неможливо встановити за які конкретно місяці було сплачено кошти за період з березня 2011 року по грудень 2021 року. Відповідно це дає підстави вважати, що відповідачами неодноразово переривався перебіг позовної давності. Заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Оскільки як вбачається з наданого розрахунку заборгованості, який в частині оплат послуг не заперечувався, відповідачі здійснювали оплату останній раз у грудні 2021 року. Отже, на дату звернення позивача до суду 17 березня 2023 року трирічний строк позовної давності щодо основного боргу не сплив. В цій справі відповідачка [PERSON] заявила про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Разом з тим, інший солідарний боржник, [PERSON] , здійснив дії, які свідчать про визнання боргу. Зокрема 21.03.2019 уклав з позивачем договір №512 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію (а.с. 14), в якому зазначено, що громадянин визнає за собою заборгованість за спожиту теплову енергію, яка утворилась станом на 01 березня 2019 року на суму 11666,20 грн. Такі його дії є підтвердженням визнання боргу, що в розумінні статті 264 ЦК України перериває строк позовної давності. Строк позовної давності за наявності договору про реструктуризацію боргу обчислюється виходячи з кожної конкретної дати розрахунку, погоджених сторонами. Відповідно, позовна давність за вимогами кредитора про повернення несплачених коштів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Верховний Суд у своїх рішеннях дотримується позиції, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників (близька за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4105/18, у постанові від 03.06.2020 у справі № 760/15529/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц). Разом з тим, дії одного із солідарних боржників, які свідчать про визнання боргу, є підставою для переривання строку позовної давності відносно усіх боржників, які відповідають перед кредитором солідарно. У цій справі один із солідарних відповідачів [PERSON] заявила про застосування строку позовної давності, інший із солідарних боржників [PERSON] визнав 21.03.2019 року суму боргу та просив кредитора реструктурувати існуючий борг шляхом сплати щомісячних платежів. Оскільки вважається, що дія одного із солідарних боржників створює наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників у зобов`язанні, тому суд вважає, що, так як [PERSON] , укладаючи договір №512 про реструктуризацію визнав борг солідарних боржників, тому було перервано строк позовної давності і з 21.03.2019 розпочав свій сплив трирічний строк для пред`явлення вимоги про стягнення боргу. Крім того суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався і закінчився 01 липня 2023 року. Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже станом на час звернення позивача до суду загальний строк позовної давності (три роки) по вимогам про стягнення заборгованості не сплив, водночас, строк позовної давності відповідно до чинного законодавства на час дії введеного в Україні карантину та карантинних заходів з 12.03.2020 року зупинився до кінця дії карантину. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Отже, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] на користь позивача МКП «Чернівцітеплокомуненерго» необхідно стягнути\~заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії у сумі 32116,37 грн., за період з 01.11.2021 по 31.12.2022 заборгованість за абонентське обслуговування у сумі 159,04 грн., задовольнивши позовні вимоги. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с.45). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки [PERSON] є інвалідом ІІ групи, витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню з нього на користь позивача, а їх слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: approved