Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

20.09.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні», у якій представник позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: 1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 60 096,17 грн; 2) компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24 738 грн; 3) середній заробіток за час затримки розрахунку 86 583 грн; 4) понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.12.2019 [PERSON] був прийнятий на посаду сторожа державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (далі - ДП МОУ «КУМіБ»). Наказом МОУ № 43 від 15.02.021 «Про створення підприємства «Автобаза» шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» вирішено створити ДП «Автобаза» шляхом його виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ», до якого переходять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки. У подальшому ДП «Автобаза» було перейменовано у ДП «Центр забезпечення «Управління справами Апарату Верховної ради України. 06.09.2021 на підставі наказу № 196 [PERSON] було звільнено з посади сторожа ДП МОУ «КУМіБ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України шляхом його переводу ДП «Автобаза». При переведенні за позивачем було збережено невикористану відпустку у кількості 42 календарних дні. Наказом від 06.09.2021 № 2 «Про прийняття на роботу» [PERSON] було прийнято на посаду сторожа ДП «Автобаза» з 07.09.2021 і згідно ст.8 1 КЗпП України при переведенні за позивачем було збережено невикористану відпустку у кількості 42 календарних дні. 20.12.2021 позивач був звільнений з займаної посади у ДП «Автобаза», проте на день звільнення з ним не було проведено розрахунок в повному обсязі. Ухвалою від 02.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, витребувано у Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України докази у справі, відстрочено позивачу сплату судового збору /а.с.37-40/. 19.10.2023 представником відповідача подано відзив, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що спірну заборгованість позивачу повинно виплатити ДП МОУ «КУМіБ», оскільки дане підприємство не розрахувалося з працівником при звільненні. Зазначив, що нормами КЗпП України та ЗУ «Про оплату праці» не передбачено можливості роботодавця передавати іншому підприємству заборгованість по заробітній платі, обов`язок щодо виплати заробітної плати працівникові. Працівник у разі переведення на інше підприємство має право вимагати компенсацію за невикористані дні відпустки з цього підприємства включно за умови перерахування за бажанням працівника такої компенсації на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. Також до відзиву відповідачем надано витребувані судом докази. Крім того, вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. До відзиву додано перелік запитань позивачу в порядку ст. 93 ЦПК України /а.с.55-72/. Також, 19.10.2023 представником позивача подано клопотання про залучення в якості третьої особи Державне підприємство Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва», клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, клопотання про витребування доказів /а.с.44-45,46-48,49-54/. У судовому засіданні 31.10.2023 прийнято до розгляду відзив, відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відкладено розгляд клопотання про витребування доказів на наступне судове засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи Державне підприємство Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва», відкладено судове засідання на 29.11.2023 /а.с.73,75/. 13.11.2023 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій він вказує, що законодавством України не заборонено передання зобов`язань із виплати заробітної плати та інших належним працівникові платежів від одного суб`єкта господарювання до іншого, а оскільки відповідач прийняв на підставі розподільчого балансу та акту приймання-передачі заборгованість по заробітній платі та дні невикористаної відпустки від ДП МОУ «КУМіБ», не оскаржив їх дійсність, позивач має право вимагати їх виплату саме від відповідача. Також представник позивача звертає увагу, що ДП «Автобаза» було створено шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» під час проведення реорганізації, а тому передавальний баланс та акт приймання-передачі передує створенню самої юридичної особи. Щодо строку позовної давності - оскільки з 12.03.2020 по 01.07.2023 на території України діяв карантин, а також оскільки відповідачем не виконано своїх зобов`язань щодо виплати позивачу усіх належних сум, перебіг стоків позовної давності станом на день звернення до суду не почав свого обчислення /а.с.81-97/. 16.11.2023 від представника позивача надійшли докази надання третій особі позову з додатками, заява про збільшення позовних вимог та підтвердження сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн /а.с.98-107,108-115/. У судовому засіданні 29.11.2023 прийнято до розгляду та приєднано до матеріалів справи відповідь на відзив, долучено до матеріалів справи підтвердження вручення позову з додатками третій особі, заяву про збільшення позовних вимог, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, частково задоволено клопотання представника відповідача про доручення доказів, заслухано вступне слово представників сторін, досліджено письмові докази, представниками сторін зроблено заяву про намір подати заяви про розподіл витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення, суд видалився до нарадчої кімнати /а.с.122-122а/. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. 15.02.021 наказом Міністерства оборони України № 43 «Про створення підприємства «Автобаза» створено ДП «Автобаза» шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ», до якого переходять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки. У подальшому ДП «Автобаза» було перейменовано у ДП «Центр забезпечення «Управління справами Апарату Верховної ради України /а.с.9-11/. На виконання вимог наказу № 43 комісією зі створення ДП «Автобаза» було сформовано розподільчий баланс, яким розподілено майно, права та обов`язки між ДП МОУ «КУМіБ» та ДП «Автобаза» /а.с.12-13/. 01.07.2021 ДП МОУ «КУМіБ» та ДП «Автобаза» склали акт приймання-передачі майна, прав та обов`язків, відповідно до якого ДП МОУ «КУМіБ передало ДП «Автобаза» заборгованість із заробітної плати [PERSON] у розмірі 60 096,17 грн, а також невикористану відпустку за період роботи на ДП МОУ «КУМіБ» у кількості 42 календарних дні /а.с.14-17/. 06.09.2021 [PERSON] було звільнено з посади начальника служби охорони (сторожевої) ДП МОУ «КУМіБ» в порядку переведення згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України до ДП «Автобаза», що підтверджується копією наказу № 196 від 06.09.2021. Згідно ст.81 КЗпП України при переведенні зберегти за ним невикористану відпустку у кількості 42 календарних дні за період: 19.12.2019-18.12.2020 - 24 календарних дня; 19.12.2020-06.09.2021 - 18 календарних дня /а.с.18-20/. 06.09.2021 [PERSON] прийнято на посаду начальника служби охорони (сторожевої) ДП «Автобаза» з 07.09.2021, що підтверджується копією наказу № 2 від 06.09.2021 та записом у трудовій книжці. Згідно ст.81 КЗпП України при переведенні збережено за ним невикористану відпустку в кількості 42 календарних дня /а.с.7-8,21-23/. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1448-р від 03.11.2021 цілісний майновий комплекс ДП «Автобаза» із сфери управління Міністерства оборони передано до сфери управління Управління справами Апарату Верховної Ради України /а.с.24/. 20.12.2021 [PERSON] звільнений з посади начальника служби охорони (сторожевої) у ДП «Автобаза», на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу № 21 від 20.12.2021 та записом у трудовій книжці /а.с.7-8,66/. Таким чином, трудові відносини між позивачем та ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва» припинилися 06.09.2021, при цьому, з 07.09.2021 відповідні трудові відносини виникли між позивачем та ДП «Автобаза», яке було створено шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» та до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва», включаючи заборгованість із заробітної плати в розмірі 60 096,17 грн та при переведенні збережено за ним невикористану відпустку у кількості 42 календарних дні невикористаної за час роботи в ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва». Відповідно до ст. 109 ЦК України, виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. За приписами ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 КЗпП України, за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на те, що позивач був звільнений 20.12.2021, однак у день звільнення йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати в розмірі 60 096,17 грн, що була передана ДП «Автобаза» під час виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» згідно розподільчого балансу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, за період роботи в ДП «Автобаза» позивач не використав належні йому 42 календарних дні відпустки, що була передана від ДП МО України «КУМіБ», а відтак, згідно положень ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був при звільненні працівника виплатити йому грошову компенсацію за 42 календарних дні невикористаної відпустки. Згідно п. 3 ч. 2 розділу 2 Постанови № 100 КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Враховуючи те, що заробітна плата позивача за два повні останні місяці роботи - жовтень та листопад 2021 року - складає 12 369 грн, то середньоденна заробітна плата становить 589 грн (12 369 грн / 42 робочих дні). Такими чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 24 738 грн (42 дні невикористаної відпустки х 589 грн (середня заробітна плата за день). Твердження представника відповідача про те, що ДП МО України «КУМіБ» не перерахувало ДП «Автобаза» компенсацію за невикористані дні відпустки, а тому позивач позбавляється права на отримання компенсації відпустки при звільненні від відповідача суд оцінює критично, оскільки позивач не використав відпустку вже під час своєї роботи у відповідача, а тому у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують виконання відповідачем, своїм зобов`язань щодо виплати позивачу заборгованості із заробітної плати в розмірі 60 096,17 грн та 24 738 грн компенсації за невикористану відпустку, у день його звільнення - 20.12.2021, що вказує на порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 86 583 грн за період з 21.12.2021 по 19.07.2022 - день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Згідно ст. 117 КЗпП України (чинній на момент виникнення правовідносин), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100, що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Пунктом 8 Розділу ІV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. За період з дня звільнення по 19.07.2022 нараховується 147 робочих дні. Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата позивача становить 589 грн, середній заробіток за весь час затримки по 19.07.2022, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 86 583 грн (583 грн середньоденної заробітної плати ? 147 робочих днів). Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. Однак, за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З урахуванням всіх обставин справи вважає, що співмірною сумою відшкодування є сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 10 000 гривень. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково. Аргументи представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та як наслідок відмову у задоволенні позову суд вважає хибними, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому строки звернення до суду позивачем не пропущені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки представниками сторін заявлено про намір після винесення рішення подати заяви про розподіл судових витрат, судом при винесенні рішення здійснюється розподіл наявних на даний час та підтверджених судових витрат, а саме суми судового збору. Таким чином, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, то з урахуванням вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 124 гривні. Одночасно, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, а в цій частині позовні вимоги позивача задоволено, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 гривні.

Outcome: partial