Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, а саме просить визнати його новим іпотекодержателем замість Івано-Франківської обласної дирекції, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у договорі іпотеки, укладеного 14.07.2006 року за №010/14-20/631 між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції, замінивши у сторону у договорі іпотеки іпотекодержателя ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на нового іпотекодержателя - [PERSON] . Позов мотивує тим, що 12.07.2006 року [PERSON] уклав генеральну кредитну угоду №010/14-20/631 як фізична особа з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в подальшому правонаступником - «Райффайзен Банк Аваль». В рамках даної угоди банк зобов`язався надати [PERSON] кредит в розмірі, який не повинен перевищувати 90 000 доларів США. Для забезпечення повернення позичених коштів 14.07.2006 року банк уклав із [PERSON] договір іпотеки №010/14-20/631, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований у реєстрі №1277, предметом якого були нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в [ADDRESS] . В даному договорі відповідач є іпотекодержателем, а [PERSON] - іпотекодавцем. У зв`язку із простроченням [PERSON] платежів, відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.03.2011 по справі №2-64/11, із [PERSON] стягнуто кошти в сумі 2 903 153,52 грн. У червні 2011 року виконавчий лист по вказаній цивільній справі пред`явлений до виконання у Калуський ВДВС. Після вчинення державним виконавцем всіх необхідних виконавчих дій, предмет іпотеки був переданий на реалізацію торгівельній організації «Укрспецюст». Так як торги не відбулись, а банк відмовився залишити предмет іпотеки за собою, то державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та повернув стягувачу виконавчий лист без виконання. Остання ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах становила 720 000,00 грн. Після безрезультатних прилюдних торгів та повернення відповідачу виконавчого листа без виконання, під час робочої зустрічі керівництва відповідача з боржником [PERSON] та участі позивача, позивачу, як третій особі та будучи обізнаним про те, що позивач орендує в [PERSON] цілісний майновий комплекс, який є предметом іпотеки і його втрата для позивача буде болісною через наявність у нього підписаних ділових контрактів, йому було запропоновано врятувати майно [PERSON] , шляхом його викупу. Розпочався переговорний процес. Листом за №97-2-7-00/855 від 01.03.2013 року відповідач повідомив позивача про те, що рішенням малого КПК від 17.01.2013 року було надано дозвіл на продаж позивачу, як потенційному покупцю, іпотечного майна, яке належить [PERSON] , а саме нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому, загальною площею 1582,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 31.01.2013 року відповідач направив листа №140-13-2-00/16-49 приватному нотаріусу Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. про те, що надає свою згоду на продаж [PERSON] , як потенційному покупцю, іпотечного майна за ціною 750 000 грн. Також в даному листі вказано, що договір іпотеки буде припинений після внесення [PERSON] коштів у повній сумі, та, відповідно, будуть внесені зміни до договору іпотеки щодо заміни сторони іпотекодержателя. 18.02.2013 року відповідач направив [PERSON] письмову оферту про можливість викупу іпотечного майна, де вказана вартість предмету іпотеки - 750 000 грн. та графік внесення коштів на рахунки відповідача: 500 000 грн. до 18.02.2013 року та 250 000 грн. до 05.03.2013 року. Діючи згідно вказаних домовленостей, [PERSON] 18.02.2013 року частково виконав взяті на себе зобов`язання у відповідності до умов договору, а саме здійснив переказ коштів в сумі 500 000,00 грн. на рахунок, вказаний відповідачем. Також, поступово позивачем була перерахована і решта суми в розмірі 250 000 грн. Позивач зазначає, що відповідач і сам визнає сплату йому коштів у повному розмірі (750 000,00 грн.). Так, позивач вже звертався до Печерського районного суду з позовом до відповідача з вимогами про визнання його новим кредитором. У відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач підтверджував отримання від позивача коштів у розмірі 750 000,00 грн., проте зазначив, що це остаточно відбулося 19.05.2019 року, та як до повної суми не вистачало по його розрахунках 1 гривні. Позивач наголошує, що дана обставина є дивною, оскільки повний розрахунок з відповідачем відбувся ще у травні 2014 року. Крім того відповідач не звертався до позивача з приводу зміни або розірвання договірних відносин, відмови від продажу нерухомості або бажання повернути позивачу перераховані на його рахунок кошти в сумі 750 000,00 грн. відповідно із відсотками, інфляційними та іншими нарахуваннями. Вже після проведення повного розрахунку з відповідачем, позивачем був направлений лист про проведення робочої зустрічі з питання обговорення купівлі-продажу предмета іпотеки. У відповідь на даний лист позивачем було отримано запрошення на зустріч 09.07.2014 року в приміщенні ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» в м. Івано-Франківськ. Дана зустріч відбулася, однак представники відповідача повідомили, що не знають, як і що мають зробити, щоб виконати взяті на себе зобов`язання у відповідності до укладених домовленостей. Бажаючи вирішити спір із відповідачем у досудовому порядку, позивач 21.01.2022 року направив йому досудову вимогу щодо вчинення дій по виконанню домовленості, шляхом внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 14.07.2006 року приватним нотаріусом Тихан О.М., зареєстрованим за №Д-819. Проте даний захід досудового врегулювання спору не приніс позитивного результату. Тому за захистом своїх прав позивач змушений звернутися до суду. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с. 119-123). Зазначає, що 08.12.2016 року між відповідачем та ПАТ «Вектор Банк», а в подальшому між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Форінт» було укладено договір відступлення прав вимоги, за яким були відступлені права вимоги за кредитними договорами, укладеними з [PERSON] в межах ГКУ. Відповідно, з 08.12.2016 року банк вибув із правовідносин за кредитними договорами. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] розпочав взаємодію з банком до дати відступлення прав вимоги, з 2012 року, у зв`язку із здійсненням банком примусових дій через ДВС, припускаючи можливу втрату права користування орендованим майном (предметом іпотеки). [PERSON] запропонував банку виконати обов`язок боржника [PERSON] на підставі ч.3 ст.528 ЦК України. Станом на 2016 рік [PERSON] сплачено 749 999,00 грн., неоплачений залишок на дату відступлення прав вимоги за кредитними договорами (08.12.2016) становив 1,00 грн. Оплата позивачем 1,00 грн. відбулася 02.05.2019 року, вже після відступлення прав вимоги за кредитними договорами. Відносини між позивачем та банком (листування у 2013-2014 роках, направлення позивачем коштів на рахунок [PERSON] у період з 01.02.2013 року по 05.08.2014 року) не є підставою визнання позивача новим іпотекодержателем. Також між банком та позивачем не укладалася угода про відступлення прав вимоги на користь [PERSON] за ГКУ та кредитами, укладеними між банком та [PERSON] у межах ГКУ. 08.12.2016 року новим кредитором [PERSON] за ГКУ та кредитами став ТОВ «ФК «Форінт», що підтверджено ухвалою Калуського міськрайонного суду №2-64/11 від 28.12.2017 року. Представник відповідача наголошує, що часткове виконання позивачем основного зобов`язання третьої особи щодо повернення банку кредитних коштів на суму 749 999,00 грн. за кредитними договорами відповідно до ст.ст.598,599 ЦК України є підставою для припинення основного зобов`язання у відповідній частині, що відповідно до ст.ст.3,17 Закону України «Про іпотеку», ст.593 ЦК України має своїм наслідком і припинення забезпечувального похідного зобов`язання за договором іпотеки у відповідній частині. Однак це не є підставою для заміни іпотекодержателя за відповідним договором. Також позивач невірно трактує лист банку від 31.01.2013 року приватному нотаріусу Тихан О.М. В листі банк не брав на себе зобов`язань замінити себе як іпотекодержателя за іпотекою [PERSON] як новим іпотекодержателем. В листі йдеться про зміну особи іпотекодавця. Банк гарантував вивільнення майна з-під обтяжень за умови сплати покупцем як третьою особою коштів в сумі 750 000,00 грн. у строки, зазначені у листі. Представник відповідача зазначає, що часткове виконання позивачем основного зобов`язання [PERSON] щодо оплати банку коштів на відповідну суму за кредитними договорами відповідно до ст.ст.598, 599 ЦК України є підставою для припинення основного зобов`язання у відповідній частині, що за ст.ст.3,17 Закону України «Про іпотеку», ст.593 ЦК України має наслідком і припинення забезпечувального похідного зобов`язання за договором іпотеки у відповідній частині. Зобов`язання за кредитними договорами позичальник [PERSON] де-факто поклав на третю особу - позивача [PERSON] . Банк, як кредитор, не вправі відмовитися від його прийняття, оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов`язання на його користь. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що обставини вказаної справи вже досліджувались Калуським міськрайонним судом, справа №345/2398/22 та винесено відповідне рішення суду від 22.12.2022 року, як набрало законної сили 23.01.2023 року. Під час розгляду даної справи судом достовірно встановлено, що строк позовної давності за позовними вимогами [PERSON] сплив, що є підставою для відмови у позові. Тому представник відповідача просить також застосувати строк позовної давності у справі №757/13512/22-ц та відмовити у задоволенні позову. Позивач своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Представником третьої особи ТОВ «ФК «Форінт» надано суду письмові пояснення (а.с.140-146). Вважає позовну заяву безпідставною, жодним чином необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. А саме у позивача [PERSON] у 2013 році розпочався трирічний строк на звернення до суду із відповідним позовом. Тобто позивачем пропущено строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, а отже позивачу слід відмовити в задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Також представник третьої особи просить врахувати, що жодних доказів про укладення договору оренди предмета іпотеки, починаючи з 2013 року по даний час, письмових згод іпотекодержателя на укладення таких договорів оренди предмета іпотеки, платіжних доручень про проведення розрахунків по орендній платі по таких договорах оренди предмета іпотеки [PERSON] до суду не надав. Тобто договори оренди, які нібито зі слів [PERSON] укладалися ним з іпотекодавцем [PERSON] відносно майнового комплексу (предмета іпотеки) є недійсними в силу закону, а тому не породжують жодних правових наслідків і [PERSON] не може на них посилатися, як на підтвердження своїх доводів. Крім того. [PERSON] не надав до суду договору відступлення прав за кредитними договорами, укладеними з банком, позичальником за якими виступає [PERSON] через відсутність останніх. Тому [PERSON] не може бути стороною (іпотекодержателем) за кредитними договорами. Якщо б дійсно у даних правовідносинах відбулося б відступлення права вимоги за договором іпотеки, то й виникнення таких прав мало б підтверджуватися нотаріально посвідченим договором відступлення прав за іпотечним договором та їх державної реєстрації у встановленому законом порядку. Однак цього не відбулося. Також з боку позивача не надано жодного доказу на підтвердження порушеного права та обрано неналежний спосіб захисту. Тому представник третьої особи просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав. Наголосив, що згідно досягнутої попередньої домовленості з відповідачем позивач повинен був сплатити 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед банком. В свою чергу відповідач зобов`язався після внесення позивачем коштів у повній сумі внести зміни до договору іпотеки, укладеного 14.07.2006 року за №010/14-20/631 між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції, щодо заміни сторони іпотекодержателя. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі. Водночас відповідач ухилився від внесення змін до договору іпотеки. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить визнати його новим іпотекодержателем замість Івано-Франківської обласної дирекції, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у договорі іпотеки. Представник відповідача позов не визнала з підстав, наведених у відзиві. Наголосила, що, по-перше, позивачем пропущено строк позовної давності. А, по-друге, заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими. В листі від 31.01.2013 року приватному нотаріусу Тихан О.М. банк не брав на себе зобов`язань замінити себе як іпотекодержателя за іпотекою [PERSON] як новим іпотекодержателем. У вказаному листі банк зобов`язався зняти обтяження з предмета іпотеки за умови сплати покупцем як третьою особою коштів в сумі 750 000,00 грн. Жодної домовленості щодо укладення договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного 14.07.2006 року за №010/14-20/631 між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції, між сторонами не було. Також представник відповідача просить врахувати, що банк не був і не є власником іпотечного майна, а саме нежитлових будівель та споруд майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] . Вказане майн належало і належить [PERSON] . Тому представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. В задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи ТОВ «ФК «Форінт» в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин. Водночас його неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12.07.2006 року [PERSON] уклав генеральну кредитну угоду №010/14-20/631 як фізична особа з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в подальшому правонаступником - «Райффайзен Банк Аваль». В рамках даної угоди банк зобов`язався надати [PERSON] кредит в розмірі, який не повинен перевищувати 90 000 доларів США. Для забезпечення повернення позичених коштів 14.07.2006 року банк уклав із [PERSON] договір іпотеки №010/14-20/631, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований у реєстрі №1277, предметом якого були нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в [ADDRESS] . У зв`язку із простроченням [PERSON] платежів, рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.03.2011 по справі №2-64/11 стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"-2 903 153, 52 грн. боргу за Кредитним договором № 010/14 -20/631 -1 від 12.07.2006 року та Кредитним договором № 014/14 -10/427 G 010/14 -20/631 укладеними в межах Генеральної кредитної угоди № 010/14 -20/631 від 12.07.2006 року, а також за Кредитним договором № 010/14 -10 -851 від 14.11.2007 року на рахунок - [NUMBER] ; МФО -336462; Код -20551707, в тому числі за рахунок заставленого майна. У червні 2011 року виконавчий лист по вказаній цивільній справі пред`явлений до виконання у Калуський ВДВС. Після вчинення державним виконавцем всіх необхідних виконавчих дій, предмет іпотеки був переданий на реалізацію торгівельній організації «Укрспецюст». Так як торги не відбулись, а банк відмовився залишити предмет іпотеки за собою, то державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та повернув стягувачу виконавчий лист без виконання. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (стаття 510 ЦК України). Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні. Крім покладення виконання обов`язку на іншу особу (частина перша статті 528 ЦК України) як виду правовідносин з участю третіх осіб, виконання третіми особами обов`язку боржника з основного (головного) цивільного правовідношення може мати місце й за умов, про які йдеться в частині третій статті 528 ЦК України, яка надає третій особі право саме з її власної ініціативи й у власному інтересі виконати зобов`язання замість боржника без його згоди. Умовою такого виконання є небезпека втрати права на майно боржника (право оренди, право застави тощо). Тобто, якщо третя особа розуміє, що невиконання боржником зобов`язання може потягнути за собою втрату його прав на майно, яке знаходиться у володінні та/або користуванні такої третьої особи, остання без отримання згоди боржника і навіть без його повідомлення вправі виконати зобов`язання боржника перед кредитором. В такому разі до виконавця переходять всі права кредитора в зобов`язанні, тобто зобов`язання зберігається, але відбувається заміна кредитора. За загальним правилом кредитор може звернути стягнення на майно боржника тільки в разі невиконання чи неналежного виконання ним обов`язку, що, як наслідок, може призвести до настання для третьої особи правових наслідків негативного характеру, що є можливим виключно за наявності відповідного правового зв`язку третьої особи з боржником основного зобов`язання. Виконання третьою особою обов`язку замість боржника на підставі частини третьої статті 528 ЦК України фактично є різновидом суброгації, під якою розуміють передбачений законом перехід прав кредитора до третьої особи (суброганта) в результаті виконання зобов`язання боржника третьою особою на користь кредитора (суброгата) в рамках чинних зобов`язальних правовідносин внаслідок здійсненого платежу. Суброгація прав кредитора третій особі виникає на підставі виконання останньою обов`язку боржника за наявності таких умов: 1) третя особа є носієм права на майно боржника (право оренди, право застави тощо); 2) наявність небезпеки втрати третьою особою цього права, яка має місце не тільки за прострочення боржника, а й за загрози такого прострочення; 3) указана небезпека втрати права на майно боржника виникає внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно, причому не обов`язково, щоб звернення стягнення на майно боржника вже було реально розпочато. Водночас, якщо в разі покладення виконання (частина перша статті 528 ЦК України) третьою особою опосередковується задоволення інтересу боржника основного (головного) зобов`язання, то за виконання третьою особою обов`язку замість боржника на підставі частини третьої вказаної статті опосередковується задоволення її власного інтересу, що обумовлено специфікою кожного з цивільних правовідношень. З наявного у матеріалах справи листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» №140/8/332 (а.с.32) вбачається, що у 2013 році у зв`язку із небезпекою втратити право на майно боржника [PERSON] внаслідок звернення кредитором (банком) стягнення на нього, між позивачем та відповідачем досягнуто домовленість щодо вивільнення з-під іпотеки банку предмета іпотеки за умови сплати позивачем, як третьою особою, на користь банку грошових коштів у сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами. Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тобто відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається. У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Реєстрі речових прав, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекодержателем. Згідно із частиною другою статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Водночас за змістом частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством. Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 911/2392/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 751/2322/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 569/16312/17-ц та від 12 жовтня 2020 року у справі № 15/148-10-4045. Отже, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивач мав надати суду належним чином укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 14.07.2006 року за №010/14-20/631, який мав бути нотаріально посвідчений. Водночас матеріалами справи встановлено, що такий договір між сторонами не укладався. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо покликання відповідача на лист Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» №140-13-2-00/16-49 від 31.01.2013 року приватному нотаріусу Тихан О.М. Зі змісту даного листа вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» надало згоду саме на укладення договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . При цьому така згода надана банком за умови передбачення у договорі купівлі-продажу певних умов, зокрема, що покупець ( [PERSON] ) у день укладення цього договору зобов`язаний укласти з іпотекодержателем (банком) і нотаріально посвідчити договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 14.07.2006 року за №Д-819, в якому зазначити про зміну особи іпотекодавця та правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, а також про те, що договір іпотеки підлягає розірванню за згодою сторін у випадку надходження іпотекодержателю виручених від продажу предмету іпотеки коштів в сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості продавця перед іпотекодержателем. Тобто у вказаному листі відповідач лише надавав згоду на укладення договору купівлі-продажу майна, що є предметом іпотеки і, як наслідок, зміну особи іпотекодавця. Про зміну особи іпотекодержателя за договором іпотеки від 14.07.2006 року за №010/14-20/631 у вказаному листі не йдеться. Тому покликання позивача, що у вказаному листі зазначається, що будуть внесені зміни до договору іпотеки щодо заміни сторони іпотекодержателя є цілком безпідставними та спростовуються змістом вказаного листа. Також зі змісту листів АТ «Райффайзен Банк Аваль» №140-13-2-00/16-74 від 18.02.2013 року (а.с.12), №140-13-2-00/16-471/445 від 01.07.2014 року (а.с.22), №140-13-2-00/16-34 від 23.01.2014 року (а.с.23), №140/8/332 (а.с.32), №97-2-7-00/855 від 01.03.2013 року (а.с.33), адресованих позивачу [PERSON] , вбачається, що вони стосуються власне дозволу на оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що належить [PERSON] та вивільнення майна з-під обтяжень за умови сплати покупцем як третьою особою коштів в сумі 750 000,00 грн. Отже, покликання позивача, що між сторонами існувала домовленість щодо внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 14.07.2006 року приватним нотаріусом Тихан О.М., зареєстрованим за №Д-819, в частині зміни особи іпотекодержателя, не підтверджені жодним із долучених до матеріалів справи доказів. За таких обставин, вимоги позивача є цілком безпідставними. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. За таких обставин, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Отже, в задоволенні позову [PERSON] до АТ "Райффайзен Банк" про визнання новим іпотекодержателем замість Івано-Франківської обласної дирекції, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у договорі іпотеки, укладеного 14.07.2006 року за №010/14-20/631 між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог. На підставі викладеного, ст.ст.509-513, 528 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: dismissed