Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. В обґрунтування позову зазначила, що отримала в спадщину нерухоме майно, а саме квартиру з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташованої у [ADDRESS] , яке належало її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2010 р., яка померла [INFO] . У строк передбачений законом вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та вступила в права спадкування за законом. У вересні 2020 року вона звернулась до Першої селидівської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину, проте державний нотаріус видав мені свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру з надвірними будівлями та виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.09.2020 р. №69/02-31 стосовно земельної ділянки через відмову державного кадастрового реєстратора. Відмова державного кадастрового реєстратора була обумовлена тим, що при розробленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по проведеним замірам не відповідає площі, зазначеній в державному акті. В 70-ті роки батько збудував на задній межі ділянки сарай, який в подальшому передав у тимчасове користування сусіду у будинку [ADDRESS] з яким добре товаришував та мав спільну межу. Згідно до рішення Селидівської міської ради № 103 від 12.04.2000 року земельна ділянка з кадастровим номером 1413800000:03:002:0 була передана у власність батькові позивача та на його ім`я був виданий державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0650 га. У 1999 році квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу перейшли у власність [PERSON] 25.04.2001 р. згідно до рішення Селидівської міської ради №153 від 25.04.2001 земельна ділянка по [ADDRESS] була видана відповідачу-1 та виданий державний акт на право приватної власності на землю. [INFO] батько позивача помер та в цей час Відповідач-1 замовила розробку нової технічної документації та збільшила її на площу сараю, при цьому в технічній документації були відсутні посилання на підстави збільшення земельної ділянки, при цьому ніяких узгоджень щодо меж земельної ділянки не проводилось. На підставі зазначеного з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Селидівської міської ради від 16.06.2010 р. №5/69-1217/1 «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок, які знаходяться в їх користуванні», визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №442754, зареєстрований 23.09.2010 за №011017300119 на земельну ділянку по [ADDRESS] із кадастровим номером 1413800000:03:002:0035, площею 0,0480 га, виданий [PERSON] , визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 18.11.2018 року на земельну ділянку по [ADDRESS] із кадастровим номером 1413800000:03:002:0035, площею 0,0480 га., посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Нечипоренко Т. І., визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, на земельну ділянку площею 0,0650 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ДН №070264 від 26.04.2000 року, розташовану по [ADDRESS] , та стягнення судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу. Від відповідача ГУ Держгеокадастру надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого просив первісного відповідача замінити належним відповідачем. Заяви та клопотання сторін. 26.07.2021 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 30.09.2021 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про залучення у справі третьої особи. 05.10.2021 року надійшла заява від позивача про розгляд справи за її відсутності. 03.11.2021 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про залучення третьої особи. 08.10.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 16.11.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 25.11.2021 року від позивача надійшло клопотання про направлення відзиву на адресу позивача. 25.11.2021 року від позивача надійшла заява про залучення співвідповідача. 07.12.2021 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 20.01.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у його відсутність. 04.02.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. 29.11.2022 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності представника. 02.12.2022 року від відповідача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надійшла заява про направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заява. 23.01.2023 року від відповідача ГУ Держгеокадастру в Донецькій області надійшла заява про визнання їх неналежним відповідачем та здійснення розгляду справи у їх відсутність. 14.02.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами справи без їхньої участі. 15.02.2023 року від відповідача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надійшло клопотання про заміну відповідача, визнання ГУ Держгеокадастру неналежним відповідачем та здійснення розгляду справи без присутності представника. 17.02.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про направлення заяви ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на його адресу. 30.03.2023 року від представника позивача надійшла заява про заміну відповідача 3 10.05.2023 року від відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшло клопотання про направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами. 17.05.2023 року від відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшло клопотання про направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами. 28.06.2023 року від відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшло клопотання про направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами. 05.12.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про надання доступу до цивільної справи. 07.12.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 30.07.2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 20.01.2022 року залучено в якості співвідповідача [PERSON] , визнано явку представника відповідача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області обов`язковою. Ухвалою від 05.05.2023 року замінено по справі відповідача ГУ Держгеокадастр в Донецькій області на належного відповідача Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі відокремленого підрозділу Донецька регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру». Ухвалою від 30.06.2023 року доручено Київському апеляційному суду здійснити дії для участі представника відповідача у судовому засідання в режимі відеоконференції. Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді Селидівського міського суду Донецької області Черкову В. Г. Ухвалою від 22.11.2023 року прийнято до провадження цивільну справу. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, витребувано у [PERSON] докази. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. BelgiumСуд зазначив, що„у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку". З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.03.1996 року квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , та членам його сім`ї дружині [PERSON] , доньки [PERSON] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН №070264 [PERSON] , який мешкає [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Селидівської міської ради від 12.04.2000 року за №103, передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,0650 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Селидівської міської ради, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно до копії технічного паспорту земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] , площею 0,0650 га, яка знаходиться в приватній власності [PERSON] . Згідно до копії акту про встановлення меж земельної ділянки від 07.02.2000 р. межі земельної ділянки будівлі [ADDRESS] за натурою проходять по огородженню, стінах будівлі будинку [ADDRESS] , а на відкритих місцях кути повороту закріплені знаками і вказані в інвентарному ділі. З представниками суміжних землекористувань проходження загальних меж угоджена, суміжними землекористувачами являються: [PERSON] Донецька 1, [PERSON] Крупської 7, [PERSON] , Крупської 12, [PERSON] , Донецька 3/2. У відповідності до договору купівлі-продажу від 06.07.1999 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , розташованої на земельній ділянці Селидівської міської ради по вул. Донецькій. Згідно до технічного паспорту земельної ділянки, яка належить на приватній власності [PERSON] , яка розташована в [ADDRESS] площею 0,0457 га. Згідно до копії акту про встановлення меж земельної ділянки від 13.06.2000 р. межі земельної ділянки будівлі 1/2 по [ADDRESS] за натурою проходять по огородженню, стінах будівлі будинку [ADDRESS] , відкритих місцях кути повороту закріплені знаками і вказані в інвентарному ділі, суміжними землекористувачами являються: [PERSON] Донецька 3/1; [PERSON] , Донецька 1/1, [PERSON] , Крупської 10. Згідно договору дарування житлового будинку від 08.12.2000 року [PERSON] подарувала [PERSON] будинок (1/2 частину) за адресою [ADDRESS] . Згідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2010 року, та зареєстрованого в реєстрі державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І. В. за №2596, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , 1935 року народження, який помер [INFO] , 1/3 частки квартири з надвірними будівлями за [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2010 р., зареєстрованого в реєстрі державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І. В. за № 2598, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , 1935 року народження, який помер [INFO] , земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] площею 0,0650 га. У відповідності до технічної документації із землеустрою щодо відновлення та встановлення меж земельної ділянки в натурі та формування кадастрового номеру по [ADDRESS] , кадастровий номер 1413800000:03:002:0035, присадибна земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , має кадастровий номер 1413800000:03:002:0035, має суміжних землекористувачів: з півночі землі гр. [PERSON] ( [ADDRESS] ), зі сходу землі [PERSON] ( [ADDRESS] ), з півдня землі Селидівської міської ради (вул. Крупської), з заходу землі гр. [PERSON] ( [ADDRESS] ), гр. [PERSON] ( [ADDRESS] ). Для присвоєння кадастрового номера на земельну ділянку, була проведена кадастрова зйомка і виявлено, що площа ділянки змінилася, площа, згідно до державного акту на право приватної власності на землю складає 0,0457 га, згідно обміру 0,0480 га. Згідно до рішення Селидівської міської ради від 16.06.2010 року №5/69-1217/1 «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок, які знаходяться в їх користуванні» було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відновлення та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та формування кадастрового номера громадянці [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , та передано у власність громадянці [PERSON] земельну ділянку площею 0,0480 га, розташовану в [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, видано гр. [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку та здійснити його державну реєстрацію. Згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №442754, [PERSON] на підставі рішення Селидівської міської ради від 16.06.2010 р. №5/69-1217/1 є власником земельної ділянки площею 0,0480 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель. Згідно договору дарування земельної ділянки від 18.11.2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0480 га за кадастровим номером 1413800000:03:002:0035, що приватизована за адресою [ADDRESS] . Згідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 року посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1162, [PERSON] , успадкувала після смерті [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] , 2/3 часток квартири з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1330, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] земельну ділянку, розташованої за адресою [ADDRESS] з кадастровим номером № 1413800000:01:000:0006 площею 0,0973 га. Згідно до рішення Відділу у м. Селидовому Міжміського управління у мм. Селидовому та Новогродівці Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 03.09.2020 р. про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру через те, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа, невідповідність поданих документів законодавству, а саме п. 111 ПКМУ від 17.10.2012 р. №1051 площа вказана в електронному документі 0,0624 га не відповідає площі зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії І-ДН №070264 0,0650 га. Та було рекомендовано привести у відповідність площу вказану в електронному документі до площі зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії І-ДН №070264. У відповідності до постанови Першої селидівської державної нотаріальної контори від 15.09.2020 р. №691/02-31 було відмовлено громадянці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1\~ст.5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55,\~124 Конституції України\~та\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі -\~ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною першою\~статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини третьої\~статті 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 14 Конституції України\~передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з пунктом 7\~Розділу X «Перехідні положення» ЗК України громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій\~статті 79 ЗК України\~- частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У частині першій\~статті 81 ЗК України визначено способи набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Зокрема, згідно з пунктом «г» частини першої\~статті 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, на підставі прийняття спадщини. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 1225 ЦК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що згідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН №070264 [PERSON] на підставі рішення виконкому Селидівської міської ради від 12.04.2000 року №103 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0650 га, розташованої за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яку згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2010 року, та зареєстрованого в реєстрі державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І. В. за №2596, після смерті [PERSON] успадкувала [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] . Питання набуття та передачі у власність земельної ділянки громадянам станом на квітень 2000 року було врегульовано Земельним кодексом України,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженим\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10\~(далі - Порядок від 15 лютого 1993 року № 10). Так, згідно зі\~статтею 6 ЗК України\~громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Згідно зі\~статтями 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до\~статті 23 ЗК України\~право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Водночас пунктами 1-3\~Декрету № 15-92\~передбачено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених\~ЗК України. Змістовний аналіз цих положень\~Декрету\~свідчить про те, що його дія поширюється на громадян, які вже мали у користуванні земельні ділянки, і умовою набуття за правилами\~Декрету № 15-92\~права власності на земельні ділянки є те, що такі ділянки мали бути надані таким особам у користування раніше. Відповідно, передбачається, що межі такої земельної ділянки вже встановлено в натурі (на місцевості) та наявний певний документ про право на таку ділянку. У протилежному випадку, тобто у разі, якщо земельна ділянка раніше не перебувала у користуванні особи, яка виявила бажання її приватизувати, підлягає застосуванню загальний порядок щодо набуття у власність земельної ділянки, визначений статтями\~17,\~22,\~23 ЗК України. Відповідно, за загальним правилом момент набуття права власності на земельну ділянку має пов`язуватися з встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням відповідного документа. У пункті 3\~Декрету № 15-92\~зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчувалися відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Тобто наведеним правилом пункту 3 зазначеного\~Декрету\~встановлено спеціальне правило набуття права власності на земельні ділянки, передані, зокрема для ведення особистого підсобного господарства в порядку, передбаченому цим нормативно-правовим актом. Крім того, пунктом 6 зазначеного\~Декрету № 15-92\~зупинено дію згаданої вище статті 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених\~статтею 1 цього Декрету. Отже, враховуючи зміст та конструкцію пункту 3 зазначеного Декрету № 15-92, право на земельні ділянки, які передавалися у власність для ведення особистого підсобного господарства в порядку цього\~Декрету, виникало не з моменту отримання відповідного державного акта та після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а момент виникнення такого права пов`язувався з внесенням відповідного запису у земельно-кадастрові документи, посвідченого відповідною радою народних депутатів. Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12, у постановах\~\~Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц (провадження № 61-5545св18), від 15 листопада 2018 року у справі № 156/370/16-ц (провадження № 61-17647св18), від 19 червня 2019 року у справі № 369/4352/16-ц (провадження № 61-22030св18), згідно з якими документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені\~статтею 23 ЗК України\~1992 року. Водночас дію\~статті 23 ЗК України\~1992 року зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених\~Декретом № 15-92. Пунктом 3\~Декрету № 15-92\~встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених\~статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Таким чином, пунктом 3\~Декрету № 15-92\~врегульовано порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та передбачено документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19 та від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20 суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що якщо спадкодавець за життя не набув права власності на земельну ділянку згідно зі\~статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету № 15-92, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя\~статті 116 ЗК України). Тобто у розмінні положень пунктів 1-3\~Декрету № 15-92, статей\~17,\~22,\~23 ЗК України на момент ухвалення вказаного рішення органом місцевого самоврядування вважався встановленим той факт, що громадяни вже мали раніше у користуванні земельні ділянки, які їм передаються у власність за цим рішенням; межі цих земельних ділянок було встановлено внатурі (на місцевості); був наявний певний документ на користування такими ділянками. В свою чергу відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~ЗК України. Згідно з частиною першою\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Отже особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц. Таким чином, оскільки позивач прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , до складу якої увійшла квартира з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] , то вона має законний інтерес на оформлення права на земельну ділянку під таким будинком, а також право на оформлення права на земельну ділянку для обслуговування такого будинку. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Які не суперечать закону. Власник може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природності якості землі. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленим законом. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Стаття 377 ЦК України встановлює, що перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній. До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених\~\~законом, способів. Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи те, що державним актом на право приватної власності на землю серії І-ДН №070264 була виділено у приватну власність [PERSON] земельна ділянка, розташована за адресою [ADDRESS] загальною площею 0,0650 га, а відомостей про узгодження меж між земельними ділянками в справі відсутні, таким чином рішення виконавчого комітету Селидівської міської ради від 16.06.2010 року №5/69-1217/1 підлягає визнанню недійсним і скасуванню, а також враховуючи, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №442754 та договір дарування земельної ділянки від 18.11.2018 року є похідними від прийнятого рішення Селидівської міської ради, таким чином вони також підлягають визнанню недійсними та скасування, та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] площею 0,0650 га. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені докази, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн., які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved