Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

[PERSON] звернуся до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, Дарницького районного суду міста Києва, Оболонського районного суду міста Києва, Шевченківського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів відновлювальну вартість знищеного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 30000000 грн., а також стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у розмірі 18543000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб відповідачів заблоковано звернення до виконання і контроль за виконанням низки ухвал постановлених Дарницьким районним судом міста Києва, Оболонським районним судом міста Києва, Шевченківським районним судом міста Києва, та постанови Окружного адміністративного суду міста Києва, у зв`язку з чим, позивачу спричинено матеріальної шкоди через розграбування та знищення житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач, а також моральної шкоди, яку завдано позивачу та членам його сім`ї. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Печерського районного суду міста Києва, Дарницького районного суду міста Києва, Оболонського районного суду міста Києва, Шевченківського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, - на підставі розпорядження голови Дарницького районного суду міста Києва передано до Апеляційного суду міста Києва для визначення підсудності. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року підсудність даної цивільної справи визначено Подільському районному суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 березня 2018 року, головуючим суддею у справі визначено Захарчук С.С. 24 квітня 2018 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11 червня 2018 року представником відповідача Оболонського районного суду міста Києва подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого СВ Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві Рев?якіна В.В. від 28 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження № 2015100020000498 від 17 січня 2015 року, якою кримінальне провадження № 12015100020000498 від 17 січня 2015 року, внесене за заявою [PERSON] про те, що 17 січня 2015 року близько 17 гол. невстановлена особа, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Торгівельний центр», по пр. Григоренка у м. Києві, спричинила [PERSON] тілесні ушкодження, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. У зв`язку з чим, вважає, що посилання позивача на спричинення незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб Оболонського районного суду міста Києва заблоковано звернення до виконання і контроль за виконанням вказаної ухвали судді є недопустимим, оскільки слідчий суддя, задовольнивши скаргу позивача скасував постанову слідчого від 28 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження, а отже не вчиняв дій чи бездіяльності на шкоду позивача. Ухвалою слідчого судді було захищено порушені права позивача та позивачем отримано справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Крім того, вважає, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову. 13 червня 2018 року представником відповідача Шевченківського районного суду міста Києва подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року по справі № 761/3046/17 задоволено скаргу [PERSON] , зобов`язано відповідальну особу СБУ розглянути скаргу позивача від 23 січня 2017 року, яка у подальшому була звернута до виконання шляхом її направлення на адресу СБУ, яка згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана уповноваженою особою адресата 09 березня 2017 року. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року по справі № 761/7948/17 задоволено скаргу [PERSON] , зобов`язано слідчого СБУ внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою скаржника від 23 січня 2017 року, яка у подальшому була звернута до виконання шляхом її направлення на адресу ГСУ СБУ, та згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана уповноваженою особою адресата 21 квітня 2017 року. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року по справі № 761/14418/17 задоволено скаргу [PERSON] , зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою скаржника від 23 січня 2017 року, яка у подальшому була звернута до виконання шляхом її направлення на адресу ГСУ СБУ, та згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана уповноваженою особою адресата 05 липня 2017 року. Отже, вважає, що відповідачем ухвали слідчий суддів звернені до виконання належним чином. При цьому, питання виконання судових рішень врегульовано розділом VIII КПК України, який не передбачає здійснення судового контролю за виконанням ухвал слідчого судді. Навпаки, ст. 36 КПК України визначено, що нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування покладається на прокурора. А тому, вважає, що здійснення судового контролю за виконанням ухвали слідчого судді, яка постановляється на стадії досудового розслідування, до компетенції суду не належить,у зв`язку з чим, будь-які дії стосовно невиконання ухвал відсутні, а твердження позивача щодо блокування відповідачем звернення до виконання і контролю ухвал слідчих суддів не відповідають дійсності. 09 липня 2018 року представником відповідача Дарницького районного суду міста Києва подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, усі ухвали слідчих суддів Дарницького районного суду міста Києва, на які посилається позивач, не скасовані і є чинними. В порядку виконання всі ухвали були направлені судом до відповідних органів для виконання. А тому, підстави для задоволення позову відсутні. 18 липня 2018 року представником відповідача Окружного адміністративного суду міста Києва подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, згідно з даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва дійсно перебувала адміністративна справа № 826/5438/15 за позовом [PERSON] до Прокуратури міста Києва про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність прокуратури міста Києва у невиконанні вимог ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року у справі № 757/21764/14-к про вручення постанови про закриття кримінального провадження № 12013110020000394 від 09 січня 2013 року; зобов`язано прокуратуру міста Києва виконати вимоги ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року у справі № 757/21764/14-к; стягнуто з Державного бюджету України в особі прокуратури міста Києва на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. 21 жовтня 2015 року Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 826/5438/15 видано виконавчий лист. Разом з тим, постановою Вищого адміністративного суду України від 14 квітня 2016 було скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди і прийнято в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті судові рішення залишено без змін. 15 грудня 2016 року [PERSON] було видано виконавчий лист на виконання судового рішення у справі № 826/5438/15 в частині зобов`язання прокуратури міста Києва виконати вимоги ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року у справі № 757/21764/14-к. Отже, Окружним адміністративним судом міста Києва видавався [PERSON] виконавчий лист від 15.12.2016 на виконання судового рішення у справі № 826/5438/14, отже судом у повному обсязі виконані положення процесуального закону, спрямовані на виконання судового рішення. Інших обов`язків для суду процесуальний закон не визначає та не встановлює. Разом з тим, пред`явлення до виконання виконавчого документа покладено саме на позивача. Таким чином, виконання і контроль за примусовим виконанням судових рішень покладено на відповідні органи державної виконавчої служби, отже суд жодним чином не може впливати, у тому числі блокувати, виконання судового рішення, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача та, відповідно, заявлених до відповідача позовних вимог. На підставі викладеного просить у задоволенні позву відмовити. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року визнано необґрунтованим заявлений [PERSON] відвід судді Захарчук С.С. Зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді Захарчук С.С. суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року поновлено провадження у справі після розгляду заяви про відвід судді Захарчук С.С. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року заяву про самовідвід судді Захарчук С.С. у даній справі задоволено. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2019 року, проведеного на виконання розпорядження заступника керівника апарату суду № 33 від 12 березня 2019 року, головуючим суддею у справі визначено Корнілову Ж.О. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року визнано необґрунтованим заявлений [PERSON] відвід судді [PERSON] Зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді [PERSON] суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2020 року, проведеного на виконання розпорядження заступника керівника апарату суду № 578 від 25 вересня 2020 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, головуючим суддею у справі визначено [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року визнано необґрунтованим заявлений [PERSON] відвід судді [PERSON] У задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Васильченка О.В. відмовлено. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2021 року, проведеного на виконання розпорядження в.о. керівника апарату суду № 1921 від 06 травня 2021 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, головуючим суддею у справі визначено Анохіна А.М. Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року заяву позивача [PERSON] задоволено. Залучено Святошинський районний суд міста Києва, Київський апеляційний суд в якості відповідачів, та Головне управління національної поліції у місті Києві та Київську міську прокуратуру в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, у даній справі. Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року заяву позивачів про виправлення описки в ухвалі суду від 07 вересня 2022 року задоволено. Виправлено описку та доповнено абзац резолютивної частини ухвали в редакції: «Залучити [PERSON] співпозивачем у справі». 07 лютого 2023 року позивачами подано доповнення до позовної заяви, в якому останні просять стягнути солідарно з відповідачів відновлювальну вартість протиправно знищеного житлового будинку з вбудованим адміністративним офісом № 14 по [ADDRESS] у розмірі 30000000 грн. та моральну шкоду у розмірі 37086000 грн. за умисне невиконання рішень судів 15 лютого 2023 року позивачами подано доповнення до позовної заяви, в якому останні просять стягнути солідарно з відповідачів відновлювальну вартість протиправно знищеного житлового будинку з вбудованим адміністративним офісом [ADDRESS] у розмірі 44350000 грн. та моральну шкоду у розмірі 55900000 грн. за умисне невиконання рішень судів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року було відмовлено в задоволенні заяви позивачів [PERSON] , [PERSON] про залучення відповідачами Київський міський окружний адміністративний суд, Вищий антикорупційний суд, Дніпровський районний суд м. Києва, Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію, в якості третьої особи - Державне підприємство Акціонерне товариство «Укрпошта». Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду подано клопотання про відкладення судового засідання та вручення відзивів від відповідача 4, відповідача 5, відповідача 3 та відповідача 2. Разом з тим, як наголошує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового процесу, яка є його ініціатором, зобов`язана з розумним інтересом цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки справа перебуває в провадженні Подільського районного суду м. Києві більше 5 років та суд вважає за можливе винести рішення за наявними матеріали справи. Представник відповідача Печерського районного суду міста Києва у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача Окружного адміністративного суду м. Києва у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача Дарницького районного суду міста Києва у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Оболонського районного суду міста Києва у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача Шевченківського районного суду міста Києва у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Головного управління національної поліції у місті Києві у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Київської міської прокуратури у судове засідання не з`явився. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції від 23 травня 2006 року № 366 [PERSON] надано статус біженця відповідно до абзацу 2 статті 3 Закону України «Про біженців» у зв`язку з наявністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою поличних переконань, що підтверджується копією відповідного рішення. Так, на підставу обґрунтування позовних вимог щодо завдання відповідачами матеріальної та моральної шкоди, позивачі посилаються на блокування виконання і контроль за виконанням ухвал низки судів, зокрема на: -ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року по справі № 757/21764/14-к; -ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року по справі № 757/24342/16-к; -ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року по справі № 757/31571/16-к; -ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року по справі № 757/44307/16-к; -постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року по справі № 826/5438/15; -ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року по справі № 826/5438/15; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року по справі № 753/16088/13-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року по справі № 753/4227/15-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року по справі № 753/4909/15-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року по справі № 753/13602/15-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 04 серпня 2015 року по справі № 753/13701/15-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року по справі № 753/19548/15-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року по справі № 753/20059/16-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року по справі № 753/20128/16-к; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року по справі № 753/113/17; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року по справі № 753/18118/17; -ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року по справі № 753/20290/17; -ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року по справі № 756/12103/15-к; -ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року по справі № 761/3046/17; -ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року по справі № 761/7948/17; -ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року по справі № 761/14418/17. Отже, позовні вимоги позивачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ґрунтуються на вчиненні (невчиненні) судами передбачених процесуальним законом дій. Щодо позовних вимог про стягнення солідарно з відповідачів матеріальної та моральної шкоди, позивачі обґрунтували ці вимоги тим, що внаслідок протиправних дій відповідачів останні зазнали матеріальної шкоди через втрату майна, а також тим, що створені відповідачами перешкоди у доступі до правосуддя завдали позивачам моральної шкоди. Згідно із ч.1 ст.124 Конституції правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до ч.2 вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтями 62, 126, 129 Конституції визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Згідно із чч.1 та 3 ст.6 закону «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. У постанові Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» від 12.06.2009 №6 судам роз`яснено, що у розумінні положень ч.1 ст.2, пп.1, 7, 9 ч.1 ст.3, ст.17, ч.3 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства. Згідно з п. 57 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Відповідно до п.55 висновку №3 (2002) КРЄС судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу. Тобто, якщо позивачі вважали, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їхньої справи, вони мали можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі. Щодо цивільної відповідальності, до якої позивачі мали намір притягнути суди-відповідачів, КРЄС зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: а) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); б) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; в) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (п.76 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої палати ВС, висловленій у постановах: від 8.05.2018 у справі №521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18), від 29.05.2019 у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19). Так, з досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що скарги, які подавались позивачами до судів були розглянуті слідчими суддями та задоволені на користь позивачів. Будь-яких доказів незгоди з постановленими ухвалами судів чи доказів того, що незаконними діями та бездіяльністю посадових осіб відповідачів заблоковано звернення до виконання і контроль за виконанням низки ухвал суду не надано. Натомість, представниками відповідачів надано суду докази направлення до відповідних органів для виконання ухвал, постановлених слідчими суддями та отримання таких уповноваженими особами. При цьому, усі доводи сторони позивачів в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях останніх. Однак для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] , [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з урахуванням того, що позивачі звільнені від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed