Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

25.07.2023 позивач через свого представника звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивував тим, що 06 травня 2019 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 06 травня 2020 року із щомісячною (до шостого числа поточного місяця) виплатою відсотків за користування позикою в розмірі 1,5% за місяць. Заборгованість за відсотками за користування позикою становить 9 000 доларів США. Ця сума обрахована наступним чином: 50\~000 доларів США х 1,5% х 12 місяців, де: 50\~000 доларів США - сума позики (база нарахування); 1,5% - розмір відсотків за користування позикою за 1 місяць; 12 місяців строк користування позикою (з 06.05.2019 по 06.05.2020). Вказана обставина підтверджується розпискою від 06.05.2019, власноручно написаною відповідачем. 05 серпня 2020 року [PERSON] , відповідач по справі, позичив у [PERSON] , позивача по справі, грошові кошти в розмірі 7 300 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01 жовтня 2020 року. Сплату відсотків за користування позикою сторонами погоджено не було. Вказана обставина підтверджується розпискою від 05.08.2020, власноручно написаною відповідачем. Станом на день подання цього позову відповідач не повернув позивачу ні суми позики, ні відсотків за користування нею. В зв`язку з цим позивач змушений звертатися за захистом своїх прав до суду. А тому, позивач просив суд стягнути з відповідача в свою користь суму позики (основний борг) в розмірі 50 000 доларів США та проценти за користування позикою в розмірі 9 000 доларів США за договором позики, оформленого розпискою від 06.05.2019, в розмірі 7 300 доларів США за договором позики, оформленого розпискою від 05.08.2020 та судові витрати. Ухвалою суду від 27.07.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 06 травня 2019 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 06 травня 2020 року із щомісячною (до шостого числа поточного місяця) виплатою відсотків за користування позикою в розмірі 1,5% за місяць, про що склав розписку (а.с.33). 05 серпня 2020 року [PERSON] , позичив у [PERSON] , позивача по справі, грошові кошти в розмірі 7 300 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01 жовтня 2020 року. Сплату відсотків за користування позикою сторонами погоджено не було, про що склав розписку (а.с.34). Позивач в позовній заяві стверджує, що кошти відповідачем були отримані в борг. Оригінали розписок передано боржником [PERSON] . Представник позивача надав суду для долучення до матеріалів справи оригінали розписок. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.626 ЦК України установлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. законом або не випливає із суті договору. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Докази повернення боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргових документів у позичальника підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості. Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС ВС від 19.04.2023 № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Отже, стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц. Суд також звертає увагу, відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналіз перевірених і оцінених доказів, поданих на підтвердження позовних вимог, переконують суд, що відповідач взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики не виконав, не повернув позивачу грошовий борг, відповідно наявні підстави для поновлення порушеного права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 736 грн.

Outcome: approved