Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 12 листопада 2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено кредитний договір. За договором відповідач отримав у користування грошові кошти в розмірі 21\~600 грн. на строк до 20 травня 2017 року. Свої зобов`язання банк виконав, надавши кошти. Відповідач порушив свої зобов`язання, грошові кошти не повернув та станом на 22 лютого 2023 року заборгованість становить 63\~964,76 грн., яка складається з заборгованості за тілом 20\~645,30 грн., заборгованість за відсотками 43\~319,46 грн. 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за користування кредитними договорами, укладеними позичальниками з ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів, в тому числі за кредитним договором з [PERSON] . Просили суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 63\~964,76 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2648 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року відкрито провадження по справі, розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений строк сторони своїх заперечень не направили. 19 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом [PERSON] вказав, що між ним та банком був укладений кредитний договір. Право вимоги до товариства перейшло на підставі договору ще у липні 2020 року. За весь час після переходу права вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс», він під час безлічі телефонних розмов з працівниками позивача вказував, що готовий закрити заборгованість по тілу кредиту, але по «нарахованим доходам по кредиту» без детального розрахунку сплачувати не готовий. У позовній заяві відсутнє обґрунтування нарахування відсотків в розмірі 43\~319,46 грн. Також позивач не надав доказів того, з якими саме умовами та правилами кредитування був ознайомлений позичальник при укладення такого договору. Тому в цій частині позовні вимоги заперечує у повному обсязі. В частині заборгованості по тілу кредиту в розмірі 20\~645,30 грн. також заперечував та просив відмовити через пропуск строку позовної давності, оскільки кредит був наданий до 20 травня 2017 року, а позов поданий у лютому 2023 року. Просив відмовити в задоволенні позову. 03 серпня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення по справі. Представником ТОВ «Діджи Фінанс» вказано, що строк позовної давності був ними пропущений з поважних причин. Так, дійсно договір між товариством та банком був укладений ще в 2020 році. Потім був тривалий судовий спір, постаново Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року товариство визнано єдиним та належним кредитором, в тому числі по кредитному договору [PERSON] . І лише на початку 2023 року їм було передано оригінали всіх договорів та додатків до нього, тому і позов поданий вже у лютому 2023 року. Просили врахувати введення у країні як карантину, так і в подальшому воєнного стану, та визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 12 листопада 2015 року [PERSON] підписав заяву (оферту) №200379631, в якій запропонувала ПАТ «Банк Михайлівський» на умовах викладених в заяві, Умовах надання і обслуговування платіжних карток банку, Тарифах по картках банку укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки. На підставі заяви (оферти) №200379631 від 12 листопада 2015 року [PERSON] було відкрито поточний рахунок та видано платіжну картку. 12 листопада 2015 року [PERSON] був ознайомлений з Тарифами по продукту «Visa Platinum CashBack (неіменна)» та з Довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Visa Platinum CashBack (неіменна)», що підтвердив своїм підписом. 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору про відступлення права вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року. За цим Договором в порядку та на умовах, що визначені в Договорі, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників божників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами. Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу № 7_БМ із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №200379631 від 12 листопада 2015 року зі строком закінчення 20 травня 2017 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 20\~645,30 грн., заборгованість за доходами 43\~319,46 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви (оферти) №200379631. У змісту заяви (оферти) №200379631 від 12 листопада 2015 року сторонами не вказано суму конкретного кредитного ліміту, який було встановлено на платіжну карту відповідача, не вказано строку дії договору та порядок повернення кредиту. В заяві зазначено, що максимальний кредитний ліміт: 50 000,00 грн., кредитний ліміт 15\~250 грн. при цьому, встановлений розмір за рішенням банку може бути змінений, про що клієнт буде повідомлений шляхом направлення СМС-повідомлення або в порядку, передбаченому Умовами по картках. Також зазначено, що максимальна ставка по ліміту: 58,8 % річних, реальна процентна ставка по кредиту 90,02 %, абсолютне подорожчання кредиту 24\~815,08 грн. У позовній заяві позивач вказував, що відповідач отримав кредит у розмірі 21600 грн. зі строком повернення кредиту 20 травня 2017 року. У своєму відзиві відповідач по суті не заперечував, що підписував кредитний договір та отримував на платіжну картку грошові кошти від банку в розмірі 21600 грн. Відповідного до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором №200379631 від 12 листопада 2015 року року у розмірі 63\~964,76 грн., з яких: 20\~645,30 грн. - заборгованість за кредитом; 43\~319,46 грн. - заборгованість за відсотками. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не заперечував отримання кредитних коштів у розмірі 21 600 грн. та не надав доказів на підтвердження погашення заборгованості за тілом кредиту, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Сторонами погоджено, що порядок погашення кредиту здійснюється шляхом щомісячних мінімальних платежів. Разом з тим, відповідач заявила про застосування строку позовної давності до вимог позивача та просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Вказував, що кредитним договором №200379631 визначено строк кредиту, а саме з 12 листопада 2015 року по 20 травня 2017 року, проте, позивач звернувся з позовом 23 лютого 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо останнього місячного платежу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Дію карантину, встановленого цією постановою, було неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з 12 листопада 2015 року до березня 2017 року. Щодо вимог позивача про стягнення кредитної заборгованості за період з квітня 2017 року до закінчення строку дії договору 20 травня 2017 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви 16 лютого 2023 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом. Поряд з цим, позивачем не надано до суду розрахунку заборгованості за наданим кредитом, а надано лише Додаток № 1 до Договору факторингу № 7_БМ із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, в якому зазначено, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №200379631 від 12 листопада 2015 року зі строком закінчення 20 травня 2017 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 20\~645,30 грн., заборгованість за доходами 43\~319,46 грн. При цьому, встановивши, що на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором позивач надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду (щомісячно), що фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, тому суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором. При вирішенні спору суд враховує, що позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд був би спроможний самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості. При цьому відповідач у своєму відзиві також вказував на необґрунтованість нарахованих доходів/процентів, відсутність будь-якого розрахунку. Проте під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором. Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 43\~319,46 грн. заборгованості за відсотками. Зі змісту заяви (оферти) №200379631 від 12 листопада 2015 року, яка знаходиться у матеріалах справи, зазначено, що максимальна ставка по ліміту: 58,8 % річних, реальна процентна ставка по кредиту 90,02 %, абсолютне подорожчання кредиту 24\~815,08 грн. В свою чергу, доданий до позовної заяви витяг з Додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ із відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, в таблиці зазначено заборгованість за доходами у розмірі 43\~319,46 грн. Проте, у заяві (оферті) №200379631 від 12 листопада 2015 року сторони не погоджували сплату позичальником будь-якого доходу на користь банку. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами або доходами за невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, тому у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed