Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 15 червня 2013 року вони уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказала, що спільне життя із відповідачем не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Протягом останніх років відносини із відповідачем поступово погіршувались, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Між сторонами постійно виникають сварки, свідком яких стає дитина, що тяжко впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє йому душевні страждання. Також позивачка зазначила, що відповідач по відношенню до позивача став аб`юзером, чинить моральне насильство над позивачем, принижує позивача, примушує робити речі, проти волі позивача, а також застосовує фізичну силу проти неї. На підставі вищезазначеного позивач просить суд розірвати шлюб із відповідачем та встановити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із позивачем. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями обрано головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача 27.11.2023 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначив, що позовні вимоги визнає частково: не заперечує проти розірвання шлюбу із відповідачем, проте заперечує проти завідомо неправдивої інформації, вказаної позивачем в позовній заяві, зокрема, щодо часу фактичного припинення сімейних відносин; обставин з вини відповідача, які вплинули на їх примирення; користування без згоди позивача транспортним засобом, придбаним за його кошти; відомостей щодо права власності позивача на майно, в якому проживає спільна дитина. Також наголосив, що позивачем жодних доказів, які підтверджували б, що відповідач став особою, яка чинить моральне насильство над позивачем, принижує позивача, а також застосовує фізичну силу, не надано та зазначені обставини не відповідають дійсності. Зазначив, що позивач протягом тривалого часу вишукує приводи для розлучення та штучно створює умови, які роблять спільне життя разом із відповідачем неможливим, зокрема, постійно створює конфліктні ситуації, які впливають на розвиток їхньої спільної дитини. Відповідач не заперечує, щоб їх спільна дитина проживала разом із відповідачем, але при цьому відповідач вимагає забезпечити виконання його права на участь у вихованні його сина, [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Суд враховує, що відповідач частково визнав позовні вимоги, вказавши, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Зважаючи на вищезазначене, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про розірвання шлюбу. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , шлюб між сторонами зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, 15 червня 2013 року, актовий запис № 642. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Позивачем наголошено на тому, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Крім того, відповідач визнав позовні вимоги у частині розірвання шлюбу. Відповідач не погоджувався із мотивами, що спонукали позивача звернутись із позовною заявою про розірвання шлюбу, однак не заперечив щоб шлюб було розірвано. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Частиною 1 статті 110 Сімейного Кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимоги про встановлення місця проживання дитини із позивачем, слід зазначити наступне. Суд наголошує, що позивачка визначила предмет позову як «розірвання шлюбу». Крім того, за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). У позові не викладено обставин і не зазначено доказів, яким чином пов`язані між собою підставами виникнення або поданими доказами основна та похідна позовні вимоги, оскільки вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей не взаємопов`язані між собою, регулюються різними нормами права і вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу не залежить від вирішення позовної вимоги про визначення місця проживання дітей ,відповідно до вимог ст. 161 СК України. Крім того, під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. При цьому, в справах про розірвання шлюбу, передбачена можливість надання сторонам строку для примирення та зупинення в зв`язку з цим провадження у справі, що в свою чергу не передбачено при розгляді справ про визначення місця проживання дітей, і як наслідок, може призвести до безпідставного затягування розгляду позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, тому зазначені вище вимоги повинні розглядатися окремо. Усі докази, долучені до матеріалів справи, стосувались лише вимоги про розірвання шлюбу, однак ніяк не вимоги про визначення місця проживання дитини. Позивачка також не надала суду відповідний висновок органу опіки та піклування, та не залучила його до участі у справі. Крім того, зважаючи на наявний у справі відзив на позовну заяву, суд вважає, що між сторонами існує спір. Таким чином, у позовній заяві не викладено обставин і не надано доказів для вирішення питання щодо місця проживання дитини, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Суд роз`яснює право позивача і відповідача звернутись окремо із відповідними вимогами, викладеними в окремій позовній заяві, до суду на загальних підставах. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. При зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. за вимогу про розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач визнав позовну вимогу щодо розірвання шлюбу, відтак судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп. підлягає поверненню позивачу. Зважаючи на те, що 50% сплаченого судового збору мають бути повернуті позивачу у зв`язку із визнанням відповідачем позову, із відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 50% сплаченого судового збору за вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: partial