Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

10.07.2023 року [PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та встановлення факту батьківства. Позов мотивований тим, що 21.12.2018 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав ще один заповіт, яким заповів [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося. [INFO] в с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області помер [PERSON] [PERSON] народився за час спільного проживання [PERSON] і [PERSON] , однак, оскільки вони проживали без укладення шлюбу, в свідоцтві про народження дитини у графі «батько» органом реєстрації актів цивільного стану жодних відомостей не зазначено. Мати заявника, [PERSON] , [INFO] померла в с. Кам`яне Савранського району Одеської області. Покійний [PERSON] своє батьківство визнавав, але за життя не подав в органи реєстрації цивільного стану заяви про реєстрацію батьківства. У вкладиші у військовому квитку [PERSON] у графі «склад сім`ї» батьком записаний [PERSON] . Про встановлення факту батьківства позивач має право звернутися до суду про визнання батьківства, що в подальшому за необхідності вчинить. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове, яке юридично заявник не може оформити із-за відсутності підтвердження родинних відносин. Заявник спадщину прийняв шляхом подачі до нотаріуса заяви про прийняття спадщини в період шестимісячного строку з дня відкриття спадини. Заінтересована особа [PERSON] спадщину також прийняла належним чином, як спадкоємець за заповітом. Встановлення факту має значення для реалізації особистих немайнових та майнових прав заявника, зокрема, права на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з усього майна, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини. Таким чином на даний час єдиним спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . Позивач прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори в період шестимісячного строку з дня прийняття спадщини. Тобто позивач є єдиним спадкоємцем за законом. Заповіт посвідчений секретарем Бандурівської сільської ради Гайворонського району та зареєстрований в реєстрі за №56, позивач вважає недійсним, оскільки його покійний батько станом на посвідчення оскаржуваного заповіту перебував у лікарні КЗ «Гайворонська ЦРЛ» та був у стані при якому самостійно рухатися не міг та будь-які дії щодо підпису заповіту вчинити не міг, оскільки в тексті заповіту, який вчинений рукописно, вчинявся не заповідачем та підпис в ньому зовсім не відповідає підпису та почерку заповідача, який був відомий позивачу. [PERSON] при посвідченні оскаржуваного заповіту перебував у безпорадному фізичному стані. Просить суд: встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] в с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області був батьком [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області; визнати недійсним заповіт від 21.12.2018 року від імені [PERSON] посвідчений секретарем Бандурівської сільської ради Гайворонського району та зареєстрований за №56. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 13.07.2023 року відкрито провадження у справі порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. 16.08.2023 року від відповідача по справі [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи здійснювати за її відсутності. В обґрунтування даного відзиву зазначає, що єдиним доказом по справі на підтвердження факту, що [PERSON] може бути батьком позивача є копія військового квитка, де в розділі «Сімейний стан» зазначено особу, прізвище, ім`я та по-батькові якого ідентичне - померлій особі (при цьому не зрозуміло, чи в який момент заповнення зазначених даних було дописано адресу проживання зазначеної особи). Таким чином, з метою перевірки інформації, яка наведена в копії військового квитка суду необхідно оглянути в судовому засіданні його оригінал та встановити факт правомірності заповнення зазначеної інформації у військовому квитку з огляду на норми, які розповсюджуються на правила його заповнення Звертає увагу суду, що дата народження заявника - [INFO] . Відповідно до абзацу другого п. 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Позивачем, натомість не наданого жодного доказу, окрім копії військового квитка, який не є належним та допустими доказом визнання померлим - [PERSON] батьківства щодо позивача. Тобто, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про спільне проживання позивача з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; ведення спільного господарства матір`ю позивача з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; спільне виховання чи утримання позивача його матір`ю з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьківства особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком. Також, звертає увагу суду, що в прохальній частині позову позивачем зазначено, що він просить також встановити факт, що він є уродженцем села Бандурове Гайворонського району, Кіровоградської області, однак згідно копій свідоцтва про його народження та військового квитка, які є додатками до позову, місцем його народження зазначено: «с. Кам`яне, Савранського району, Одеської області». Жодних доказів, які б спростовували зазначену в даних документах інформацію, позивачем не надано, що додатково підтверджує відсутність правових підстав для задоволення зазначеної вимоги позивача в даній справі. Крім того, зазначає, що заповіт, який позивач просить визнати недійсним, вчинений з дотриманням чинного законодавства України. Позивач стверджує про безпорадний стан [PERSON] в момент складення заповіту, оскільки останній перебував в той момент у лікарні КЗ «Гайворонська ЦРЛ», яка знаходиться у м. Гайворон, Кіровоградської області, однак жодного доказу на підтвердження даного факту ним не подано. Натомість згідно актового запису про смерть, який надано позивачем разом з позовною заявою [PERSON] помер з причин «старість» у с. Бандурове, Гайворонського району, Кіровоградської області, тобто в місці постійного проживання та реєстрації, що не є підставою вважати відсутність у нього на момент вчинення заповіту психічних чи інших розладів. В будь-якому випадку, зазначена обставина може бути встановлена тільки при проведенні судово-психіатричної експертизи за клопотанням однієї зі сторін. В будь-якому випадку відповідачем таке клопотання заявлятись не буде, а у випадку подання позивачем - проти його задоволення, оскільки останнім не надано жодного доказу, який би підтверджував безпорадний стан померлого. Таким чином, на даний момент відсутні будь-які підстави для задоволення даної вимоги та всіх вимог позовної заяви загалом. Окремо звертає увагу, що протягом 2019-2022 років заявником та його представником неодноразово було ініційовано ряд проваджень (справи №385/387/19, №385/157/20, №385/487/20, №/38575/22), зокрема щодо визнання батьківства та визнання недійсним заповіту померлого [PERSON] на користь відповідача, посилаючись на те, що він син померлого і що померлий вчинив заповіт на користь позивача 25.03.2005 року. Зазначені провадження були ініційовані з метою отримання відповідних доказів, але кожного разу заявник просив залишити подані заяви без розгляду. В ухвалі Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2021 року по справі №385/487/20 зазначено: «заявлялось клопотання про витребування доказів, зокрема даного заповіту (тобто, від 25.03.2005), один примірник якого мав би знаходитись за місцем засвідчення в Бандурівській сільській раді. Ухвалою суду від 25.06.2021 таке клопотання було задоволено, однак на виконання ухвали суду отримано відповідь №242 від 17.09.2021 про відсутність примірника такого заповіту». Відсутність зазначеного заповіту є додатковим підтвердженням відсутності факту визнання батьківства [PERSON] щодо позивача. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги в частині встановлення факту батьківства підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] кожний окремо суду пояснили, що їм достовірно відомо, що покійний [PERSON] являється батьком заявника [PERSON] , оскільки він проживав з його матір`ю [PERSON] без реєстрації шлюбу та за час їх спільного проживання у них народилася дитина заявник по справі. [PERSON] виховував заявника до досягнення ним близько 10 років, потім [PERSON] покинув сім`ю та став проживати в іншому місці. Протягом дано часу [PERSON] виконував свої батьківські обов`язки як батька по відношенню до заявника, вони один одного ставилися як батько та син. Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №72/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , допитавши свідків, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо вимоги про встановлення факту батьківства суд зазначає наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. З копії актового запису про смерть №23 від 06.12.2018 року, складеного секретарем Бандурівської сільської ради Лозовою Л.І., вбачається, що [PERSON] , який народився [INFO] в с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області, помер [INFO] в с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області (а.с. 13). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , який народився [INFO] в с. Кам`яне Любашівського району Одеської області, його матір`ю записана [PERSON] , запис про батька відсутній (а.с. 11). З копії військового квитка [PERSON] серії [NUMBER] від 10.120.1984 року, вбачається, що в розділі «Склад сім`ї» батьком позивача зазначено [PERSON] , 1938 року народження (а.с. 14-15). Норми права та мотиви їх застосування. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 53 КпШС України 1969 року, батьківство може бути встановлено у судовому порядку за заявою дитини по досягненню нею повноліття у випадку народження дитини у батьків, які не перебували у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків до ЗАГСу. Згідно із ст. 53 КпШС України в якій зазначено, що при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. За змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин: спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем або спільне виховання чи утримання ними дитини або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, які факти, що мають юридичне значення, можуть бути встановлені судом, серед переліку яких зазначено факт родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 цієї норми закону передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 зазначено, що визначений в ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно з пунктом 15 вказаної постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених\~ст. 53 КпШС України. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2\~ст. 55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка була діючою на час дії КпШС України, згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 положення про встановлення батьківства, викладені у ч. 3\~ст. 53 КпШС України, дають підстави для визнання ознаками сім`ї фактичних шлюбних відносин". Згідно із п.п. 6, 7 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 29.12.1969 «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР» правила частини другої та третьої статті 53 Кодексу про встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства Союзу РСР і союзних республік про шлюб та сім`ю, тобто після 1 жовтня 1968 року. У відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою в шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства, може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства проводиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у\~ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у\~ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. Оскільки позивач народився [INFO] , то слід з`ясовувати обставини, передбачені\~ст. 53 КпШС України. За положеннями цієї норми для встановлення батьківства в судовому порядку необхідно, щоб батьки дитини не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою, щоб припустимий батько дитини відмовився від встановлення батьківства в добровільному порядку та щоб відбулась реєстрація народження дитини в органах РАЦС. Встановлення батьківства в судовому порядку можливо як в порядку позовного провадження, так і в порядку окремого провадження (встановлення факту визнання батьківства та факту батьківства). Встановлення батьківства у позовному провадженні можливо лише за життя припустимого батька дитини. У випадку, якщо він помер, та дитина народилась від незареєстрованого шлюбу, то встановлення факту визнання або факту батьківства має відбуватись в порядку окремого провадження. Можливість встановлення факту визнання батьківства передбачена ст. 3 Закону СРСР "Про затвердження Основ СРСР та союзних республік про шлюб і сім`ю від 27.06.1968, який є чинним та підлягає застосуванню згідно з Постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів СРСР". Згідно з положеннями вказаної норми, якщо її припустимий батько помер, і батьківство не було оформлено в добровільному порядку, то можливо встановлювати в окремому провадженні факт визнання батьківства, якщо померлий визнавав себе батьком дитини. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. З урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У судовому засіданні встановлено, що батьком [PERSON] був [PERSON] . Батьки проживали спільно без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільно піклувалися про позивача, виховували та утримували. Звертаючись до суду із даною заявою, позивач вказав, що при житті [PERSON] визнавав його своїм сином, опікувався та допомагав, виконував батьківські обов`язки. Судом встановлено, що при житті [PERSON] здійснював обов`язки батька відносно [PERSON] , які відповідно до ст. 61 КпШС України полягають у зобов`язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих стороною доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов у даній частині підлягає до задоволення. Щодо твердження відповідача, що позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про спільне проживання позивача з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; ведення спільного господарства матір`ю позивача з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; спільне виховання чи утримання позивача його матір`ю з особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком; докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьківства особою, якою позивач хоче визнати своїм батьком, то таке не заслуговує на увагу та спростовується матеріалами справи дослідженими судом у судовому засіданні та показами свідків. Щодо вимоги про визнання заповіту недійсним суд зазначає наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Як вже було встановлено судом, [INFO] в с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області помер [PERSON] (а.с. 13). Покійний [PERSON] залишив заповіт від 21.12.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №56 і посвідченого секретарем Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, яким заповів [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, на що він по закону матиме право та що буде йому належати на день його смерті. Наявність та чинність вказаного заповіту підтверджується копією заповіту (а.с. 10) та оглянутою в судовому засіданні спадковою справою №72/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) наявний заповіт від імені [PERSON] від 25.03.2005 року, посвідчений Бандурівською сільською радою Гайворонського району Кіровоградської області, сторонами по справі не заявлялось клопотань про його витребування та дослідження в судовому засіданні. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі 12.03.2019 року заяви до Гайворонської державної нотаріальної контори Кіровоградської області про прийняття спадщини, що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи №72/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Крім того, [PERSON] також прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі 03.04.2019 року заяви до Гайворонської державної нотаріальної контори Кіровоградської області про прийняття спадщини за заповітом, складеним 21.12.2018 року за №56 і посвідченими секретарем виконкому Бандурівської сільської ради, що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи №72/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно медичних карток стаціонарного хворого №7136 [PERSON] проходив лікування в КЗ «ГЦРЛ» з 11.12.2018 року по 20.12.2018 року, діагноз при госпіталізації «вторинна анемія». Норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 1254 ЦК України\~заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга\~статті 1257 ЦК України). Згідно з частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні\~статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16- ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої\~статті 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77,\~78 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій. Сам по собі факт наявності у заповідача хвороб та перебування незадовго до смерті на лікуванні у медичному закладі не є достатнім доказом його неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я. Клопотань від сторін по справі про призначення експертизи у справі з метою встановлення чи міг [PERSON] у момент укладення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними до суду не надходило. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих стороною доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов у даній частині не підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: partial