Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

22 жовтня 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру. В позові зазначила, що з 1979 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , під час існування якого подружжя набуло права власності на квартиру [ADDRESS] , яку відповідач [PERSON] , чиї інтереси у вказаному правочині представляла третя особа [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., продав відповідачу [PERSON] . Означений правочин є недійсним як такий, що суперечить вимогам закону, оскільки в порушення правил сімейного законодавства вказане відчуження сталося у відсутність згоди другого з подружжя, а саме: позивачки. Хоча вона і надавала нотаріально посвідчену згоду на продаж вказаної квартири, проте це відбувалось ще в 2012 році, тому вказана згода не відображає волевиявлення позивачки на продаж житла за спливом восьми років після отримання чоловіком такої згоди. Окрім того, зазначено в позові, вказаний правочин є недійсним як такий, що укладений внаслідок зловмисної згоди представника однієї сторони з іншою стороною, тобто в даному випадку мала місце зловмисна домовленість представника відповідача [PERSON] з покупцем, про що свідчить ціна договору в розмірі 271\~372 грн., яка вочевидь не відповідає ринковим цінам 2020 року і є значно нижчою, ніж ціни на ринку на аналогічні об`єкти нерухомості. У зв`язку з викладеним позивач просить про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а також про скасування запису про право власності, внесеного приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. до Державного реєстру речових прав на нерухомість, на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] 10 січня 2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Кравця О.О., - з якого випливає, що відповідач не визнає позов з огляду на таке. Із свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] випливає, що її власником є відповідач [PERSON] , чиї інтереси на підставі нотаріально посвідченої довіреності в оспорюваному правочині представляв [PERSON] . Разом з тим при укладенні спірного договору було враховано згоду [PERSON] на продаж вказаної квартири, що посвідчена нотаріально. Означена згода не містить жодних обмежень щодо її дії в часі. Вона не була скасована її автором в подальшому, у зв`язку з чим є таким, що відчужене зі згоди подружжя, майно, яке є предметом оспорюваного правочину. Що стосується тверджень позову про недійсність правочину як такого, що укладений внаслідок зловмисної згоди представника однієї сторони з іншою стороною, такі доводи є неспроможними, оскільки посилання як на наявність такої згоди на занижену ціну договору спростовує застереження в договорі про те, що визначена в договорі ціна є такою, що відповідає наведеній у звіті про незалежну оцінку майна, який складався фізичною особою-підприємцем відносно відчуженої квартири. Оголошення на платформі OLX про продаж вказаної квартири не є виявом волевиявлення відповідача, оскільки житло до теперішнього часу перебуває у його власності, він не мав та не має намірів його відчужувати, а саме оголошення було розміщено за один день до подання позову іншими особами, очевидно, з метою підкріпити доводи позову про бажання набувача продати квартиру вдвічі дорожче, ніж вона була придбана. Між тим [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки він був впевненим в наявності у відповідача [PERSON] повноважень на відчуження житла, що підкріплювала наявність нотаріально посвідченої згоди позивачки. У зв`язку з викладеним представник позивача просить про залишення позову без задоволення. За змістом відзиву [PERSON] , який надійшов до суду 24 січня 2021 року, відповідач позов визнає. [PERSON] підтверджує, що він дійсно отримав згоду дружини на продаж квартири ще в 2012 році, після чого подружжя, яке не проживає разом з 2019 року, погодило не використовувати вказану згоду, на підтвердження чого відповідач надав дружині розписку від 15.09.2018 року, в якій письмово підтвердив те, що був повідомлений про відкликання позивачкою вказаної згоди, та зобов`язався не використовувати її в майбутньому. На підставі викладеного відповідач погоджується з твердженнями позову про неможливість використання згоди у 2020 році, оскільки вона була розрахована на здійснення продажу у 2012 році. Що стосується довіреності на ім`я третьої особи, вона була видана в інтересах пошуку потенційного покупця житла, а за умови його знаходження відповідач став би до переговорів про умови договору та отримав згоду дружини на продаж квартири напередодні укладення правочину. Вважає, що між його представником в оспорюваному договорі та покупцем дійсно існувала зловмисна домовленість, на що вказують невисока ціна продажу житла та використання довіреності за три дні до спливу строку її дії. У зв`язку з викладеним просить про ухвалення рішення на користь вимог позову. З пояснень третьої особи [PERSON] , які надійшли до суду 7 лютого 2022 року, слідує, що третя особа не погоджується з викладеними відповідачем [PERSON] обставинами, оскільки продаж квартири був здійснений представником за ціною та умовами, які погоджені з довірителем, а [PERSON] отримав грошові кошти за продану квартиру у повному обсязі. [PERSON] під час здійснення договору купівлі-продажу не надавав йому жодної інформації про те, що не бажає вчинення представником своїх повноважень а межах довіреності, а сам представник діяв у відповідності до умов одностороннього правочину, яким є довіреність, та від імені довірителя здійснив розпорядження належною тому нерухомості, не укладаючи жодних зловмисних домовленостей з покупцем. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2021 року позов прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. В цей же день, а саме: 25 жовтня 2021 року, забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.04.2022 року постановлено про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання в справі на 8 червня 2022 року. 8 червня 2022 року на підставі ухвали суду позов залишений без розгляду. 6 вересня 2022 року ухвалу суду першої інстанції від 08.06.2022 року скасовано постановою колегії суддів Запорізького апеляційного суду, справу направлено до суду для продовження розгляду. На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2022 року цивільну справу прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 22.11.2022 року заяву представника відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову залишено без розгляду. На підставі ухвали суду від 03.03.2023 року в справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує з посиланням на викладені у відзиві та поясненнях доводи. Відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явились. При цьому приватний нотаріус Вовк І.І. надала суду письмове звернення, яке містить прохання про проведення судового розгляду у її відсутність. Відповідач [PERSON] надав суду письмовий відзив, а третя особа [PERSON] письмові пояснення. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України постановив про вирішення спору без участі вказаних осіб. Вислухавши учасників справи, які з`явились, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 28 липня 2020 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 31.07.2017 року від імені [PERSON] , продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а. с. 13-15 т.1). Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття та підстави представництва внормовані статтею 237 ЦК України, згідно з якою представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво здійснюється, зокрема, за довіреністю, яка за формою повинна відповідати формі, у якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Як випливає із змісту ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Видача довіреності однією особою - іншій - на вчинення певних дій від імені особи, що видає довіреність, є одностороннім правочином. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України. За змістом згаданої судом довіреності від 31.07.2017 року, [PERSON] означеною довіреністю уповноважує [PERSON] підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 15 т.1). Означена довіреність, як випливає з її змісту видана строком на три роки, без права передоручення повноважень третім особам і дійсна по тридцять перше липня дві тисячі двадцятого року. В межах строку дії довіреності представник вчинив дії, передбачені нею, а саме: продав належну довірителю квартиру. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як випливає із змісту частини 1 статті 203 ЦК, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Як випливає з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. За змістом п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 ст. 215 ЦК України). Наведені судом вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України свідчать про те, що невідповідність договору вимогам закону є підставою для кваліфікації такого правочину як недійсного. Право спільної сумісної власності подружжя внормовано Главою 8 СК України. Зокрема, статтею 60 СК встановлено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вказаної статті майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за змістом ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства, все набуте під час шлюбу майно незалежно від фінансових внесків подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з викладеного на спірну квартиру розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя як на таку, що набута під час шлюбу. Право спільної сумісної власності подружжя здійснюється на засадах рівності прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, як зазначено в статті 63 СК України. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 65 СК України, згідно із якою чоловік, дружина розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя, тобто законодавець виходить з презумпції обопільного волевиявлення подружжя на розпорядження спільним майном. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений іншим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У зв`язку з викладеним розпоряджання одним з подружжям предметом спільної сумісної власності подружжя без згоди дружини, чоловіка є таким, що суперечить вимогам закону, дає підстави іншому з подружжя звернутися до суду за захистом свого права. Для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, для вчинення правочину з відчуження майна одним з подружжя за договором, що потребує нотаріального посвідчення, необхідною передумовою є згода іншого подружжя, що нотаріально посвідчена. Як свідчить зміст оспорюваного договору, його укладенню передувала згода дружини продавця [PERSON] на здійснення продажу вказаної квартири, яка посвідчена нотаріально, що означає наявність на момент укладення договору волевиявлення подружжя на відчуження спільного майна. У відповідності до заяви [PERSON] від 03.08.2012 року вона дає згоду на укладання її чоловіком [PERSON] договору про продаж квартири [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і стверджує, що договір купівлі-продажу квартири укладається в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжя вважає прийнятними, і укладання цього договору відповідає дійсному та вільному волевиявленню подружжя. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. (а. с. 17). З огляду на викладене згода подружжя на укладення договору щодо спільного майна дружини та чоловіка іншим подружжям втілена в належну форму, тому правочин не суперечить вимогам закону. Що ж стосується змісту заяви, який навів суд, в ній зазначено про безумовне сприйняття дружиною дій чоловіка щодо продажу спільного житла і вона не містить будь-яких застережень щодо строку або інших умов її використання. Твердження про те, що згода була надана за вісім років до вчинення правочину, суд до уваги не приймає, так як волевиявлення особи, втілене в певну форму, а саме: нотаріально посвідчене, має бути і скасованим шляхом застосування тієї ж форми. Як вже зазначено судом, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом висновків в постанові Верховного Суду в справі № 537/3100/17 від 23.06.2021 року до односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном. Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (частина третя статі 214 УК України). Оскільки матеріали справи не містять інформації про відмову позивачки від одностороннього правочину, яким є нотаріально посвідчена згода від 03.08.2012 року на продаж спірної квартири, на підставі статті 214 К України; такий односторонній правочин не визнаний судом недійсним та відсутні підстави його нікчемності, немає підстав для умовиводу про те, що договір купівлю продажу від 28.07.2020 року укладений без згоди позивачки. З огляду на означені обставини суд відкидає як джерело доказу копію розписки, наданої [PERSON] , про те, що він сповіщений своєю дружиною про відкликання нею згоди на відчуження житла, видане 23 серпня 2012 року, яка містить зобов`язання [PERSON] не використовувати цю згоду в подальшому (а. с. 60), виходячи з того, що вказана розписка не має жодного доказового навантаження, а її зміст в частині зобов`язання не використовувати згоду дружини суперечить логіці поведінки відповідача [PERSON] , який всупереч цього зобов`язання таки використав вказану згоду, уповноваживши третю особу здійснити продаж подружнього житла від його імені (а. с. 60 т. 1). Відповідно до частини другої\~статті 369 ЦК України\~та частини другої\~статті 65 СК України\~при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Означені висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18. Застосовуючи вказані умовиводи в силу ст. 263 ЦКПК України до правовідносин, що розв`язує суд, суд виходить з того, що доказів ознак недобросовісності в поведінці набувача за оспорюваним договором суду не надано, тому немає підстав і для визнання правочину недійсним з цієї підстави. Твердження [PERSON] про відсутність у [PERSON] повноважень на продаж квартири за відсутності згоди позивачки на продаж житла саме 28 липня 2020 року суд до уваги не приймає, так як, по-перше, суд вже навів свої міркування щодо наявності на момент вчинення договору втіленої у належну форму згоди позивачки на відчуження спільного майна; по-друге, наявність повноважень у представника може бути підтверджена лише наявністю довіреності, яка не скасована, не відкликана довірителем, не визнана судом недійсною як односторонній правочин. Вирішуючи вимоги позову про недійсність договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд виходить з такого. Правові наслідки\~такого правочину\~внормовані статтею\~232\~ЦК України\~і полягають\~в тому,\~що укладений\~внаслідок зловмисної\~домовленості представника\~однієї сторони\~з другою\~стороною правочин\~визнається судом\~недійсним. За роз`ясненнями пункту 22 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. З наведених положень законодавства та роз`яснень Верховного Суду України слідує, що предметом доведення в справах про визнання правочинів недійсними на підставі статті 232 ЦК України є навмисні дії представника однієї сторони всупереч інтересам довірителя (1), його домовленість з приводу цього з іншою стороною (2), а також виникнення шкоди для інтересів довірителя (3), а для кваліфікації правочину як такого, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості, необхідно констатувати сукупність усіх перелічених ознак. Дійшовши беззаперечного висновку про те, що всупереч вимог цивільного процесуального законодавства про змагальність суду не доведено ознак такого правочину в діях третьої особи і відповідача [PERSON] , суд враховує і ту обставину, що за змістом ст. 232 ЦК України право висування вимоги про визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, належить не позивачці, а учаснику правочину, від чийого імені діяв представник, тобто в даному випадку [PERSON] , який має статус відповідача і роблячи відповідні висновки, між тим вимог до третьої особи та процесуального співучасника [PERSON] не висуває. Недоведеність встановлених законом підстав для визнання правочину недійсним не дає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог. Вирішуючи питання про долю заходу забезпечення позову у виді арешту квартири [ADDRESS] , суд виходить з такого. У відповідності до частини 9 статті 158 ЦПК України, яка внормовує скасування заходів забезпечення позову, у\~випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку з викладеним, відмовляючи в задоволенні позову повністю, суд не вбачає підстав для збереження означеного заходу забезпечення, що застосований на підставі ухвали судді від 25.10.2021 року.

Outcome: dismissed