Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», про зобов`язання вчинити певні дії. Заяву обґрунтовує тим, що є власником будинку на [ADDRESS] . Належний їй будинок підключений до загальної системи газопостачання та оснащений газовими приладами. При цьому зазначає, що крім газопроводів, проведених до її будинку, також по її будівлі проходять газопроводи до сусіднього будинку, який належить [PERSON] . Таким чином газопровід, що проходить по фасаду стіни її будинку позивачки та призначений для газопостачання належного [PERSON] будинку, передбачає собою небезпеку для її життя та членів її сім`ї, а також створює великі незручності. Стверджує, що такий газопровід порушує її права щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, а оскільки такий прикріплений до її будинку, що фактично позбавляє її права проводити там поточні ремонти та належним чином обслуговувати будинок. [PERSON] не бажає самостійно перенести газопровід з її будинковолодіння, а тому на підставі вищевикладеного просить суд зобов`язати [PERSON] самостійно демонтувати газопровід, який проходить по фасаду будинку, який знаходиться у власності [PERSON] . Ухвалою суду від 19.09.2023 року позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження з\~повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 12.10.2023 року та відкладено на 15.11.2023 року та 13.12.2023 року. Ухвалою суду від 20.09.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз», про зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали протягом трьох днів з дня вручення ухвали. На виконання ухвали суду від 20.09.2023 року представником позивача було подано до суду заяву, сформовану в системі «Електронний суд 20.09.2023 року, про усунення недоліків позову, недоліки усунено, сплачено судовий збір. Ухвалою суду від 21.09.2023 року постановлено продовжити розгляд цивільної справи. 11.10.2023 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , адвоката Конопіхін А.В. У відзиві сторона відповідача стверджує, що позов подано безпідставно, такий є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Зазначає, що твердження позивача, що вказаний газопровід передбачає собою загрозу для майна позивачки та є небезпечним жодним чином не підтверджується, адже до позовної заяви не додано жодного доказу який би підтверджував такий факт. Крім того до позову долучено ілюстрацію системи газопостачання житлового будинку [ADDRESS] невідомого походження. Також вказано, що [PERSON] не в праві самостійно демонтувати газопровід. 23.10.2023 року до суду від представника позивача [PERSON] , адвоката Литвин С.Й., надійшла відповідь на відзив зі змісту якої встановлено, що для вирішення спірного питання в поза судовому порядку неодноразово були звернення до відповідача та АТ «Оператор газорозподільної системи», однак роботи щодо перенесення газового вводу з території приватної власності повинні проводитись за кошти ініціатора виконання таких робіт та за умови згоди власника газового вводу. Однак відповідач уникає будь-яких відповідей щодо спірного питання. 24.11.2023 року від представника відповідача [PERSON] ,\~адвоката Конопіхін\~А.В., надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 27.11.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] ,\~адвоката Конопіхін\~А.В., про участь\~у судовому\~засіданні у\~режимі відеоконференції задоволено. 05.12.2023 року до суду надійшли письмові пояснення від представника позивача, адвоката Литвин С.Й., в яких зазначено, що в будинку на [ADDRESS] проживала мати позивача [PERSON] , яка [INFO] померла. Таким чином на цей час в будинку ніхто не проживає, а тому позивач має намір перекрити постачання газу до будинку щоб не створювати аварійної ситуації. Разом з тим такого виконати не може через наявний на її будинку газопровід до домоволодіння відповідача. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Литвин С.Й., просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Додатково пояснив, що газопровід, який проходить до будинку [PERSON] \~через будинок\~ [PERSON] , перешкоджає їй на власний розсуд вільно користуватися належним їй майном. Крім того, у зв`язку із смертю матері [PERSON] в будинку на цей час в будинку не проживає. Відповідно [PERSON] було прийнято рішення про відключення газопостачання до будинку, що виявилося неможливим через наявний до будинку [PERSON] газопровід. Крім того також пояснив, що газопровід був проведений ще за попереднього власника будинку на [ADDRESS] . Представник відповідача, адвокат Конопіхін А.В., в судовому засіданні пояснив, що позов не містить жодного підґрунтя для його задоволення, а також зазначив, що для демонтування газопроводу необхідно витратити значні кошти, які відповідач не має можливості понести. Крім того відповідач не має права самостійно втручатися в систему газопроводу. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причин неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку від 02.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Щербан О.П., позивач [PERSON] є власником будинку на [ADDRESS] . Вищезазначене стверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.03.2007 року. Власником сусіднього будинку на [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . З представлених суду доказів встановлено також наступне. Відповідно до заяви представника позивача, адвоката Литвин С.Й., адресованої АТ «Закарпатгаз», такий від імені позивача звертався з проханням демонтувати газопровід будинку на [ADDRESS] , який проходить по земельній ділянці та фасаду житлового будинку, належного позивачу. У відповідь АТ «Закарпатгаз» зазначило, що відповідно до п. 4 глави 1 Розділу IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 1379/27824, у разі будівництва будь яких будівель, споруд, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури, що потребує перенесення об`єктів (складових) газорозподільної системи, роботи та супутні послуги, пов`язані з перенесенням об`єктів (складових) газорозподільної системи, забезпечується Оператором ГРМ за рахунок коштів замовників будівництва. Зазначено, що роботи щодо перенесення газового вводу з території приватної власності ( [ADDRESS] ) повинні проводитися за кошти ініціатора виконання таких робіт та за умови згоди власника газового вводу ( [ADDRESS] ). Також необхідно отримати технічні умови та виготовити проектно-технічну документацію. В подальшу представник позивача, адвокат Литвин С.Й., звернувся до клієнтського простору АТ «Закарпатгаз» для отримання технічних умов. Листом № 380-11в-1784-0323 від 06.03.2023 року АТ «Закарпатгаз» повідомила, що підставою для надання технічних умов на реконструкцію системи газопостачання вже підключеного до ГРМ об`єкту є належним чином оформлені документи, серед яких, зокрема, має бути дозвіл від власника надземного газопроводу вводу до житлового будинку [ADDRESS] . Також в матеріалах справи міститься схема системи газопостачання житлового будинку [ADDRESS] ) є існуючий підземний газопровід ввід низького тиску діаметром 57 мм, також по фасаду житлового будинку [ADDRESS] прокладено наземний ввідний газопровід низького тиску діаметром 25 мм до житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином\~встановлено,\~що фасаду\~житлового будинку на [ADDRESS] , який належить позивачу, проходить газопровід до сусіднього будинку на [ADDRESS] , який належить відповідачу. При цьому [PERSON] заперечує розміщення газопроводу до будинку [ADDRESS] на належному їй будинку. Позивач обираючи спосіб захисту свого цивільного права сформувала позовні вимоги в яких просить суд зобов`язати [PERSON] самостійно демонтувати газопровід, який проходить по фасаду будинку на [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. У ч. 1 та п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. При цьому особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п.п. 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19). У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке. Правовідносини з приводу розподілу природного газу регулюються, зокрема, Законом України «Про ринок газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494, Правилами постачання природного газу та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. Главою 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем визначено: газова мережа внутрішнього газопостачання - газова мережа від місця/точки приєднання об`єкта або межі земельної ділянки замовника до його газових приладів (пристроїв) включно або до газової мережі третіх осіб (замовників, споживачів); несанкціоноване втручання в роботу газорозподільної системи втручання в роботу газорозподільної системи, в тому числі шляхом несанкціонованого відновлення газоспоживання, несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ та/або під`єднання несанкціонованого газопроводу, внаслідок чого порушується нормальний режим роботи ГРМ та/або здійснюється необліковане (обліковане частково чи з порушенням законодавства) використання природного газу; технічні умови приєднання документ, що визначає комплекс умов і вимог до інженерного забезпечення приєднання об`єкта (земельної ділянки) замовника до газорозподільної системи і містить вихідні дані для проєктування газових мереж зовнішнього та внутрішнього газопостачання, що створюються для потреб об`єкта замовника. За правилами пунктів 1, 4, 5 глави 1 розділу ІІI Кодексу газорозподільних систем експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Оператор ГРМ повинен забезпечити попереджувальні заходи безаварійної експлуатації газорозподільних систем, а саме комплекс робіт, що виконується на підставі результатів технічного огляду або технічного обстеження газорозподільних систем, з метою забезпечення її подальшого безаварійного експлуатування шляхом проведення технічного обслуговування, поточного або капітального ремонтів. У разі виникнення аварійної ситуації Оператор ГРМ зобов`язаний вжити необхідних заходів, спрямованих на відновлення належної роботи газорозподільної системи. При організації експлуатації газорозподільних систем та проведення робіт з технічного їх обслуговування і ремонту Оператор ГРМ повинен дотримуватися інструкцій і правил технічної експлуатації газорозподільних систем, правил безпеки систем газопостачання, державних стандартів, передбачених чинними нормативно-правовими актами України. Відповідно до пунктів 1, 4 глави 1 розділу ІV Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (будівництво), включаючи нове будівництво, реконструкцію, капітальний ремонт та технічне переоснащення, об`єктів газорозподільної системи, що знаходяться в його власності або користуванні, у тому числі на правах господарського відання, користування чи експлуатації. У разі будівництва будь-яких будівель, споруд, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури, що потребує перенесення об`єктів (складових) газорозподільної системи, роботи та супутні послуги, пов`язані з перенесенням об`єктів (складових) газорозподільної системи, забезпечуються Оператором ГРМ за рахунок коштів замовників будівництва. Таким чином судом встановлено, що здійснювати будь-які зміни в системі газопостачання уповноважений виключно Оператори ГРМ на підставі відповідних технічних умов. Одночасно судом також встановлено, що спірні газопроводи були проведені за попереднього власника будинку на [ADDRESS] , що очевидно свідчить про те, що відповідна проектна документація була погоджена власником такого будинку на момент її затвердження і відповідає такій документації. При цьому позивачем не надано жодного доказу, який дійсно свідчив би про те, що наявність на зовнішній стороні будинку газової труби перешкоджає їй у здійсненні вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, зокрема, виконання ремонтних робіт, пов`язаних з належним утриманням та ремонтом стіни, а також створює загрозу для життя чи здоров`я. Так, наявні у справі докази тільки підтверджують наявність такої труби, проте такий факт ніким не заперечується. В той же час, висновок про те, що труба заважає ремонту стіни і єдиним способом для його проведення є її обов`язковий демонтаж, є суто формальним твердженням позивача, яке належним чином не підтверджене. Таким чином, відповідачем не здійснено жодних дій, які призвели до порушення прав позивача на користування своїм майном та його утримання. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведено належними, допустимими, достовірними, а також в їх сукупності достатніми доказами факт порушення відповідачем її прав як власника будинку, до того ж запропонований спосіб захисту не передбачений законом, оскільки відповідач не вправі самостійно втручатися в систему газопостачання, а навпаки відповідне зобов`язання самостійно демонтувати газопровід буде грубим порушенням безпеки систем газопостачання, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Таким чином, виходячи з наведених вище норм закону, а також зважаючи на фактичні обставини справи, суд дійшов до переконливого висновку про те, що оскільки сторони у справі не можуть добровільно дійти згоди щодо користування спільним майном, слід

Outcome: dismissed