Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

14.08.2023 до Дзержинського районного суду міста Харкова звернувся [PERSON] з зазначеним позов, в обґрунтування якого вказує, що [PERSON] , працював водієм КП «Тролейбусне депо №3», 06.05.2020 близько 16-40 год. керував транспортним засобом тролейбусом, грубо порушив вимоги п.п. 10.1 ПДР України, що призвело до зіткнення із велосипедом , яким керував неповнолітній [PERSON] . Потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. 11.05.2023 судом ухвалено рішення про закриття кримінального провадження стосовно [PERSON] , у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності. У позивача виникло право на звернення з зазначеним позовом до суду у порядку цивільного провадження. Транспортний засіб, яким керував [PERSON] був застрахований у ПАТ «Страхова група «ТАС». Розмір страхової суми становить 150\~000 грн. за наслідками події позивачу заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. В результаті вчиненої [PERSON] ДТП [PERSON] завдано майнову шкоду, на загальну суму 8180,95 грн, яка підлягає стягнення з ПАТ «Страхова група «ТАС», оскільки транспортний засіб був застрахований. Окрім того, позивачу заподіяно також моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач перестав вести звичайний спосіб життя, має відповідні психологічні хвороби. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 700\~000 грн. у зв`язку з чим позивач просить стягнути матеріальну шкоду з ПАТ «Страхова група «ТАС» у розмірі 8180,95 грн, стягнути моральну шкоду з КП «Тролейбусне депо №3» у розмірі 700\~000 грн, судові витрати покласти на відповідачів. 15.08.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі відкрито загальне провадження, призначено підготовче засідання. 12.09.2023 представником відповідача ПрАТ «Страхова група «ТАС» подано відзив, в обґрунтування якого вказано, що відповідач не погоджується з позовом. Станом на 31.08.2023 ні КП «Тролейбусне депо №3» , ні [PERSON] не звертались до страховика та не подавали жодного документу з приводу ДТП. Однією з причин відмови у виплаті страхування є несвоєчасність (або повідомлення з порушенням умов цього договору) страхувальником (водію транспортного засобу, застрахованою особою, третьою особою або їх уповноваженими представниками) страховика про настання страхового випадку, або створені страховикові перешкод у визначені характеру, причин, обставин та розміру збитків. У зв`язку з чим відповідач просив відмовити у задоволені позову в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» матеріальної шкоди. 13.09.2023 представником КП «Тролейбусне депо №3» подано відзив на позов, в обґрунтування якого вказано, що підставою для відшкодування шкоди юридичною особою, заподіяної працівником під час виконання своїх трудових обов`язків є встановлення всіх необхідних ознак правопорушення, заподіяного фізичною особою. Разом з тим, ухвалою суду кримінальне провадження стосовно [PERSON] закрито, вину не встановлено. Відсутній будь- який вирок суду, який набрав законної сили, що встановив би наявність у діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Фактично не вбачається за можливе застосувати обраний позивачем спосіб захисту, адже відсутні встановлення відповідним обвинувальним вироком суду вчинене [PERSON] кримінального правопорушення. Окрім того, КП «Тролейбусне депо №3» заперечує оцінену шкоду у розмірі 700\~000 грн, він є безпідставним з огляду на характер правопорушення. У зв`язку з чим представник відповідача просила відмовити у задоволені позову [PERSON] до КП «Тролейбусне депо №3». 18.09.2023 представником позивача подано відповідь на відзив ПрАТ «СГ «ТАС», в обґрунтування якої зазначено, що на теперішній час вже наявна усталена судова практика, правова позиція тотожних питань які зазначені у позовній заяві позивача та на які посилається відповідач у відзиві на позов. У відзиві зазначено, що [PERSON] не звернувся до страховика та не подав жодного документу з приводу ДТП. Позивач на момент скоєння відносно нього кримінального правопорушення, не був обізнаний про те, яка страхова компанія здійснює страхування цивільної відповідальності [PERSON] , позивачем було здійснено його право , обравши на власний розсуд, один з альтернативних способів захисту свого порушеного права (звернення до суду або до страхової) та подано позов до суду. Щодо посилань відповідача проте, що до страховика не зверталось КП «Тролейбусне депо №3» то позивач ніяким чином не може впливати на дії чи бездіяльність іншої сторони. У зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позов. 21.09.2023 представником позивача подано відповідь на відзив КП «Тролейбусне депо №3» , у якій зазначено, що посилання відповідача на висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані судом, оскільки обставини у справах інші, аніж у зазначеній справі. Щодо посилань відповідача на не встановлення протиправних діянь [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, представник позивача вказує, що кримінальне провадження закрите на підставі ст. 49 КК України, тобто з нереабілітуючих обставин, стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчинені кримінального правопорушення, однак в силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Обвинувачений [PERSON] не заперечував проти закриття кримінального провадження, отже він не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду. [PERSON] було спричинено моральну шкоду, яка оцінена у 700\~000 грн, оскільки всі травми йому спричинено у неповнолітньому віці, у нього погіршився стан здоров`я , потребує пересадки шкіри та подальшого лікування, не було можливості повноцінно скласти всі іспити та вступити на бюджетну форму навчання, оскільки головні болі та запаморочення після струсу мозку не дали можливості повноцінно показати всіх свої знання та навички, через що батьки вимушені сплачувати за контрактну форму навчання. У зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позов. 03.10.2023 представником відповідача КП «Тролейбусне депо №3» подано заперечення на відповідь на відзив, у які представник відповідача обґрунтовує аналогічно обґрунтуванням, викладеним у відзиві. 26.10.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник позивача [PERSON] адвокат Мироненко С.С. у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити. Представник відповідача КП «Тролейбусне депо №3» Подошовка Т.І. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволені. Представник відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили, при цьому представником подано відзив на позов. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення позивача, який допитаний також у якості свідка, представника позивача, представника відповідача КП «Тролейбусне депо №3», свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] було висунуто обвинувачення в тому, що він, працюючи водієм КП «Тролейбусне депо № 3», 06 травня 2020 року, близько 16 години 40 хвилин, керував транспортним засобом -технічно справним тролейбусом марки «Trolza» реєстраційний № [NUMBER] , що належить КП «Тролейбусне депо № 3», на якому рухався по пр-ту Науки зі сторони вул. Космонавтів у напрямку вул. Білогірська в Шевченківському районі м. Харкова. Під час руху в районі будинку № 65-А, розташованого по пр-ту Науки в м. Харкові, підсудний [PERSON] грубо порушив вимоги п.п. 10.1. Правил дорожнього руху України, згідно до якого: п.10.1. - « Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; та перед початком перестроювання вправо, не зорієнтувався в дорожній обстановці, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, проявив неуважність, чим створив небезпеку для дорожнього руху, що привело до зіткнення із транспортним засобом - велосипедом марки «Гост», під керуванням неповнолітнього потерпілого [PERSON] , [INFO] , який рухався у попутному із ним напрямку, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда марки «Гост» - потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме : закриту черепно-мозкову травму з наявністю саден на обличчі і струсу головного мозку, садна і гематоми на кінцівках, переломи лонної та сідничної кісток справа. \~ Порушення підсудним [PERSON] правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог 10.1. Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками, а саме спричинення потерпілому [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень. \~Вказані необережні дії підсудного [PERSON] органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, а саме як : порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Відповідні відомості щодо вчинення [PERSON] вказаного кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР 06.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. 31.07.2020 [PERSON] слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/11089/20, №1-кп/638/495/23 клопотання підсудного [PERSON] та його захисника Зубенко В.В. «Про звільнення підсудного від кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення-злочину та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності », - задоволено. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а кримінальне провадження у відношенні нього закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.\~49 КК України. Цивільний позов потерпілого [PERSON] про стягнення з цивільного відповідача КП «Тролейбусне\~депо №\~3» матеріальної та моральної шкоди, - залишити без розгляду, роз`яснено [PERSON] право на його пред`явлення до суду в порядку цивільного судочинства (а.с. 11-14). Відповідно до наказу №б\\н (розпорядження) про прийому на роботу від 22.03.2017 [PERSON] з 23.03.2017 прийнято на роботу до КП «Тролейбусне депо №3», на посаду водія тролейбуса пасажирського (а.с.30). Наказом директора КП «Тролейбусне депо №3» від 01.02.2019 №22-к [PERSON] підвищено кваліфікаційний клас з третього на другий (а.с. 29). Тобто, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з КП «Тролейбусне депо №3» на момент вчинення ДТП. Між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та КП «Тролейбусне депо №3» 13.11.2019 укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків. Як вбачається з зазначеного договору розмір страхової суми, щодо транспортного засобу марки ЗіУ 682Г-016-02, д.н.з. [NUMBER] становить 150\~000 грн. Зазначений договір був чинний на момент скоєння [PERSON] ДТП. [PERSON] бажаючи захистити свої права звернувся до суду з позовом до КП «Тролейбусне депо №3» та ПрАТ «СГ «ТАС». Що стосується позовних вимог до ПрАТ «СГ «ТАС» суд зазначає наступне. Судом достовірно встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, сталась з вини водія тролейбусу [PERSON] , що встановлено на підставі ухвали суду в справі про кримінальне правопорушення, хоча кримінальнге провадження і було закрито на підставі ст. 49 КК України за закінченням строків давності, проте це є нереабілітуючою обставиною, а свідчить, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак в силу певних обставин кримінальне провадження щодо цією особи виключається. Зазначена позиція була викладена у постанові Верховного Суду №449/1689/19. Зазначеним також спростовуються доводи представника відповідача КП «Тролейбусне депо №3», які викладені у відзиві (а.с. 85-89) щодо невстановлення вини [PERSON] . Отже, ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2023 у справі №638/11089/20, на підставі ч. 6\~ст. 82 ЦПК України\~є обов`язковим для суду і не підлягає додатковому доказуванню. На підтвердження матеріальних збитків позивачем надано копії квитанцій про придбання ліків, копії виписки із медичної карти, довідку про тимчасову непрацездатність, довідку №36 про тимчасову непрацездатність, виписку із історії хвороби (а.с.25-44). Між позивачем і відповідачами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди (деліктні зобов`язання). Нормами ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2\~статті 1187 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч.1\~ст.1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Наданими доказами підтверджується, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з КП «Тролейбусне депо №3» на момент вчинення ДТП. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та КП «Тролейбусне депо №3» 13.11.2019 укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків. Зазначений договір був чинний на момент скоєння [PERSON] ДТП. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються\~Конституцією України,\~Цивільним кодексом України,\~Законом України "Про страхування", Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Відповідно до положень\~ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Нормами\~ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про страхування»\~страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно з положенням\~ст. 18 Закону України «Про страхування»\~факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про страхування»\~страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Пунктом 22.1\~ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі\~ст. 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 зазначено наступне: "Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у\~статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень\~статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.... Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у\~главі 82 ЦК України\~немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)" (п.п. 155, 156, 159). За правилами п.п. 37.1.3, 37.1.4\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Заперечуючи проти позову представник страхової компанії, серед іншого, посилався на те, що потерпілий [PERSON] не звертався до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, а відтак пропустивши річний термін втратив право на отримання страхового відшкодування. В п.п. 85-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 в справі № 147/66/17 наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із\~Законом № 1961-IV\~у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто, положення цього\~Закону\~спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика". В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 зазначено, що право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. У постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 Велика Палата Верховного Суду визначила, що зазначений у пункті 37.1.4\~статті 37 Закону № 1961-IV\~строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Водночас, послідовно скеровуючи судову практику за принципом дотримання справедливого балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила наступне: "Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Отже, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку" (п.п. 133-136 постанови). Заперечуючи проти доводів відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» представником позивача у відповіді на відзив зазначено, що позивач [PERSON] на момент скоєння відносно нього кримінального правопорушення, не був обізнаний про те, яка страхова компанія здійснює страхування цивільної відповідальності [PERSON] , у зв`язку з чим позивачем було обрано альтернативний спосіб захисту свого порушеного права, шляхом звернення до суду з позовом. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що докази щодо вжиття\~позивачем своєчасних заходів для отримання страхового відшкодування за рахунок страховика, а також, що річний строк пропущений ним з незалежних від нього причин до матеріалів справи не долучені. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не був позбавлений права самостійно перевірити наявність страхового поліса щодо забезпеченого транспортного засобу, оскільки такі відомості розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, а відтак, проявивши розумну обачливість, позивач мав можливість отримату таку інформацію. Позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу, що він намагався з`ясувати таку інформацію протягом встановленого строку, але йому не вдалось це зробити, зокрема, не надано будь-яке листування з [PERSON] та\\або з КП «Тролейбусне депо №3», з МТСБУ, які володіють відомостями про чинні страхові поліси тощо. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, а саме з ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2023, яка прийнята у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] , що при розгляді кримінального провадження потерпілим [PERSON] було пред`явлено позовну заяву про відшкодування шкоди тільки до КП «Тролейбусне депо №3». Отже, судом не встановлено, що позивач пропустив строк звернення з відповідною вимогою до страхової компанії з поважних причин, позивачем не доведено, які розумні заходи здійснені ним для отримання відшкодування за рахунок страховика, судом не встановлено, що строк пропущений через незалежні від потерпілої особи причини. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи і вимог чинного законодавства, дослідивши і проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди з ПрАТ «СК «ТАС». Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з КП «Тролейбусне депо №3» моральної шкоди у розмірі 700\~000 грн. За положеннями\~ст.1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого. Відповідно до положень ч.1\~ст.1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні під час вчинення ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з КП «Тролейбусне депо №3». Згідно\~ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За правилами \~ст.999 ЦК України\~законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед\~іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього\~Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону). Згідно\~ст.6 вказаного Закону\~страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. п.22.1.\~ст.22 цього Закону\~передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі\~ст.23 цього Закону\~шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди [PERSON] оцінив її у розмірі 700\~000 грн. Ст.26-1\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обмежено розмір виплати моральної шкоди 5 відсотками від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Окрім того, такі правові висновки Верховного Суду щодо застосування ст.261\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~сформовані у цілому ряді постанов та є усталеними, зокрема у\~\~постановах: від 03 квітня 2019 року у справі № 553/3281/14, від 12 серпня 2019 року у справі № 212/840/16, від 13 листопада 2019 року у справі № 233/4711/16, від 18 лютого 2020 року у справі № 344/16830/17. Як зазначає позивач розмір шкоду, заподіяну здоров`ю\~\~ [PERSON] становить 8180,95 грн, а відтак розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягав би виплаті страховиком на користь [PERSON] становив 409 грн (8180,95*5%). Відповідно до положень\~ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз`яснень п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~ 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(із відповідними змінами) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.6\~ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості\~адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав і інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також публічного інтересу. Заподіяння шкоди особі (потерпілому) у деліктному (позадоговірному) зобов`язанні іншою особою має своїм наслідком передбачену законом відповідальність порушника, в тому числі у вигляді відшкодування моральної шкоди. Однак, така відповідальність повинна ґрунтуватися на вищезгаданих засадах цивільного права і бути адекватною як тяжкості порушення, так і розумним межам захисту прав потерпілої сторони. Наявність у потерпілого можливості стягувати із винуватця надмірні грошові суми у якості компенсації моральної шкоди змінює її дійсне правове призначення та не може лягати непомірним тягарем для винуватця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для потерпілого. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц п.90). Отже, з огляду на правову природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судом встановлено знайшов своє підтвердження факт заподіяння [PERSON] неправомірними діями водія КП «Тролейбусне депо № 3» [PERSON] моральної шкоди, що привело до тривалих моральних страждань потерпілого. Також, встановлено, що позивач [PERSON] у зв`язку з ДТП отримав пошкодження, а саме: закрито черепно- мозкова травма з наявністю саден і струсу головного мозку, садна і гематоми на кінцівках, переломи лонної та сідничої кісток праворуч, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні в період з 06.05.2020 по 05.06.2020 з приводу зазначених ушкоджень, що підтверджується висновком експерта №12-14/396-А20, довідкою про тимчасову непрацездатність, випискою із медичної карти. Допитаний у якості свідка позивач [PERSON] зазначив, що отримав ушкодження будучи учнем школи , був позбавлений можливості відвідати випускний вечір, здати іспити, які б дали змогу вступи до вишу на бюджетну форму навчання, у нього паморочилось у голові постійно і тому він не міг використати всі свої знання та навички при складанні іспитів, на теперішній час його нога ушкоджена, має неестетичний вигляд, потребує пластичної операції. [PERSON] , допитаний у якості свідка за клопотанням позивача, зазначив, що позивач йог осин. Коли трапилась ДТП йому повідомили та він приїхав на місце , син був у стані травматичного та больового шоку. Позивач перебував на лікуванні після ДТП, лікування отримував за його кошти. Після отриманих травм син не зміг здати ЗНО, не потрапив на випускний вечір, який буває раз у житті. На теперішній час у сина все болить, він відчуває страх при виді тролейбусу та інших транспортних засобів. [PERSON] та ніхто інший після ДТП не цікавились здоров`ям сина, не пропонували будь-якої допомоги. За таких обставин з урахуванням наданих позивачами доказів та з урахуванням показань свідків, суд прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання розміру моральної шкоди 60\~000 грн, що, на думку суду, відповідає обставинам справи та вимогам закону і є справедливою та розумною. Відповідно до частини першої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2, 6 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». При цьому, судовий збір, виходячи з ціни позову, повинен би становити 7081,80 грн. Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме задоволено на 8,5%, отже, судовий збір підлягає стягненню з КП «Тролейбусне депо №3» в дохід держави у розмірі 602 грн, судовий збір у розмірі 6479,80 грн повинен бути компенсований за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial