Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, яку в подальшому було уточнено, та просить суд: -встановити юридичний факт, що право на земельну частку (пай) в розмірі 3,86 в умовах кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у складі земель, яка перебувала у колективній власності КСП «Родіна» (Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства (Додаток 1 до Державного акта на право колективної власності на землю (Серії ДП Шр - № 1) виданого 18.01.1995, в якому за № 770 зазначено ім`я « [PERSON] » (рос. мовою) належать [PERSON] , 1932 року народження, яка померла [INFO] , -визнати за [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай) в розмірі 3,86 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель не витребуваних паїв колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Родіна» або земель державного запасу (резерву), які розташовані на території Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з Державним актом на право колективної власності КСП «Родіна», серії ДП Шр - № 1 від 18.01.1995 та додатком № 1 до зазначеного державного акту списком громадян членів КСП «Родіна», яке належало померлій [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом, -визнати за [PERSON] (далі Позивач), [INFO] , право на земельну частку (пай) в розмірі 3,86 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель не витребуваних паїв колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Родіна» або земель державного запасу (резерву), які розташовані на території Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з Державним актом на право колективної власності КСП «Родіна», серії ДП Шр - № 1 від 18.01.1995 та додатком № 1 до зазначеного державного акту списком громадян членів КСП «Родіна», яке належало померлому, 14.07.1994 [PERSON] в порядку спадкування за законом. В\~обґрунтуванні позову зазначають,\~що постановою державного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як спадкодавці за життя не отримували Сертифікату на право на земельну частку (пай) і право власності на земельну ділянку не реєстрували, а в списку-додатку до Державного акта на право колективної власності на землю анкетні дані спадкодавця [PERSON] невірно зазначені. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи проводиться у порядку загального позовного провадження з підготовчим засіданням. Ухвалою від 30.10.2023 справу призначено до судового розгляду. Позивач, повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання свого представника не направив. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання, суд вважає можливим здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.08.2021, батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON] (далі - спадкодавці). \~ \~ \~ \~Згідно зі Свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 29.07.1973, позивачка вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON] . \~ \~ \~ \~У відповідності до Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 16.08.1978, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. \~ \~ \~ \~Згідно зі Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 01.07.1994, [PERSON] померла [INFO] . \~ \~ \~ \~Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.07.1994, [PERSON] помер [INFO] . \~ \~ \~ \~У відповідності до довідок № № 513, 514 від 25.05.2021 виданих Виконавчим комітетом Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] , до дня своєї смерті були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Згідно з постановою державного нотаріуса Широківської державної нотаріальної контори від 06.04.2023, позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії так як спадкодавці за життя не отримували Сертифікату на право на земельну частку (пай) і право власності на земельну ділянку не реєстрували. Відповідно до заяви від 01.12.1994 [PERSON] відмовився від своєї частки спадщини на користь позивача. У відповідності до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП ШР - № 1 від 18.01.1995 (далі державний акт), КСП «Родіна» передалося у колективну власність 4601,0 гектарів землі. У Додатку 1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП ШР - № 1 під № 768 зазначено [PERSON] , під № 770 зазначено [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до листів Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області № № 37-Ф, 38-Ф від 18.05.2021, документів колгоспу «Родіна» та КСП «Родіна» за 1993-2000 роки рішення про виділення земельного паю [PERSON] та [PERSON] не виявлено. \~ \~ \~ \~Згідно з листом Карпівської сільської ради № 47/07-08/6 від 01.06.2021, рішень про виділення земельного паю та виготовлення сертифікатів [PERSON] і [PERSON] не виявлено. \~ \~ \~ \~Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 242/02/14 від 18.07.2022, відомості щодо зареєстрованого права власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] відсутні. \~ \~ \~ \~Згідно з Рішенням Місцевого самоврядування Миколаївської селищної ради № 360-16/7 від 18.10.2017, перейменовано юридичну особу Миколаївську селищну раду на Карпівську сільську раду. \~ \~ \~ \~ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Згідно зі ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 6\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року\~правила цього\~Кодексу\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі\~статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року\~(далі -\~ЦК Української РСР), чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~статті 75 ЦК Української РСР\~позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами\~статті 76 ЦК Української РСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями\~78\~і\~79\~цього\~Кодексу. Відповідно до\~статті 80 ЦК Української РСР\~закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції"\~(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос"\~проти Росії"; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. \~ \~ \~ \~Оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження\~строком позовної\~давності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі N 181/257/19. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (частини 2, 3\~статті 78 ЗК України). Відповідно до п. "г" ст.\~81, ч. 1 ст.\~131 Земельного кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. (ч. ч. 1, 3\~ст. 5 ЦК України). Згідно пунктів 1, 4, 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~(в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7\~роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Таким чином, оскільки спадкодавеці померли в 1994 році, то судом, відповідно, застосовуються положення\~Цивільного Кодексу УРСР\~(в редакції 1963 року), які діяли на час смерті спадкодавця. За приписами частин першої та другої\~статті 524 ЦК УРСР\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до\~статті 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в\~статті 21 цього Кодексу. Згідно\~ст. 530 ЦК УРСР\~при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйняття ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 548 ЦК УРСР\~визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до положень ст. ст.\~549,\~554 ЦК УРСР\~спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті\~528\~та\~534\~цього\~Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі N 305/235/17 та від 03.03.2021 у справі N 747/467/18. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України). Положеннями ст. ст.\~1217,\~1223 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу\~(спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до\~статті 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною першою\~статті 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписами\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою\~статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою\~статті 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частин першої та другої\~статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899-IV\~основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За\~пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"\~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей\~22,\~23 ЗК України\~(в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин\~Земельного кодексу України,\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям". Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року N 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених\~Указом Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі -\~СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - САТ), у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП,\~СК\~чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент\~одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Статтею 1216 ЦК України\~передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі N 396/1683/18-ц. \~ \~ \~ \~Згідно роз`яснень, викладених у\~листі\~Верховного Суду\~України від\~ 01.09.2003,\~ у зв`язку зі смертю спадкодавця спадщина відкривається на те майно, яке належало покійному на день\~його \~смерті на праві приватної власності, або на його частку в спільному майні. Отже, на момент\~смерті спадкодавця він ще не став\~власником \~частки землі, тому спадкоємці не можуть успадкувати те, що не належало спадкодавцю. \~ \~ \~ \~Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. \~ \~ \~ \~Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. 18.01.1995 КСП «Родіна» виданий державний акт, а спадкодавці померли в 1994 році, тобто спадкодавці не могли стали власниками часток землі (на які посилається позивач) за життя, адже померли до видачі державного акту. Судом встановлено, що доказів належності спадкодавцям на час їх смерті права на земельну частку (пай) у колективній власності на землю КСП «Родіна» позивачем не надано. Отже, відсутні підстави для визнання за позивачем у порядку спадкування права власності на вказані паї. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів\~сумою, яка стягується. Відповідно до\~ст.\~4\~ Закону\~ України\~ «Про\~ судовий\~ збір»\~ставка судового\~збору встановлюється\~з позовної\~заяви немайнового\~характеру,\~яка подана фізичною особою, у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2684 грн з 01.01.2023. У справі заявлено 1 немайнову позовну вимогу та 2 майнові. Позивачем не надана нормативна грошова оцінка вказаних 2 земельних часток (паїв) розміром 3,86 га та не вказана дійсна їх вартість на день звернення до суду, ціна позову, тому, виходячи з суми сплаченого судового збору, суд визначає ціну позову на рівні 16\~104 грн. Позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн (1 073,60 грн за немайнову вимогу, 1610,40 грн. в сумі за 2 майнові), який просила їй не відшкодовувати. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed