Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

В січні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за її місцем проживання чи перебування. В квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення способу участі у вихованні дитини,оскільки [PERSON] перешкоджає бачитись з дитиною. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Зустрічний позов не визнала. Відповідач позовні вимоги позивачки вважав необґрунтованими , оскільки не заперечує щодо проживання дитини з нею. Свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити . Представник третьої особи Відділу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради за довіреністю Пантелеєва Г.С. позовні вимоги вважала обґрунтованими. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південо-Східного міжрегіонально управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 05 квітня 2022 року, актовий запис №128 від 05 квітня 2022 року. Сімейно-шлюбні відносини між подружжям не склалися, відносини не реєстрували. Після припинення сімейно-шлюбних відносин малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з матір`ю. Матір`ю були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування сина. Угоди про місце проживання сина між сторонами не досягнуто, тому позивачка звернулася до суду з даним позов. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Матір дитини [PERSON] працездатна, до кримінальної відповідальності не притягалася, на обліку у нарколога або психіатра не перебуває, на диспансерному обліку не перебуває, за місцем проживання характеризуються позитивно. Батько дитини [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання сина разом з матір`ю, але і спільної згоди щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері сторони не досягли. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст.\~76, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень\~ст. 161 СК України\~та принципу ст. 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Вирішуючи справу по суті, суд також керується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові №486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018 року, згідно якої при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для\~правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Так, враховуючи вік хлопчика [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що на даний час проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, яка фактично проживає з сином, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також, що в інтересах дитини є турбота та підтримка саме з боку матері, суд надав першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, врахувавши обставини спору (правова позиція Верховного Суду провадження №61-23711св18 від 19.09.2018 року), суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що батько дитини [PERSON] у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояві турботи відносно дитини та участь у вихованні сина і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини [PERSON] щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню. Як встановлено у судовому засіданні, позивач по зустрічному позову має бажання спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Інтереси дітей захищаються передусім і не лише національним законодавством, але й \~нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з матір`ю. З жовтня 2022 року, у позивача по зустрічним позовом відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття батьком участі у вихованні дитини, відвідування, зі сторони матері почали постійно створюватися штучні перешкоди стосовно неможливості нормального спілкування позивача з сином. Вказані обставини призвели до того, що фактично з листопада 2022 року батько жодного разу не бачив дитину, не зустрічався та не спілкувався з сином, тобто навмисно позбавляє [PERSON] , як батька дитини, можливості приймати участь у житті дитини, виховувати сина, проводити разом із ним час. На підставі вищевикладеного та з урахуванням того, яку роль відіграє фактичне розлучення з батьками дитини, тієї обставини, що права батьків є рівними, виходячи з пріоритету прав дитини,а також враховуючи той факт, що дитина не може бути заручником особистих відносин батьків, в інтересах дитини, яка є малолітньою, суд вважає за необхідне встановити спосіб участі позивача у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , шляхом визначення часів спілкувань: в період часу кожної п`ятниці або суботи з 16-00 год. до 18-00 год. у публічних місцях у присутності матері , та в день народження сина [PERSON] з 16-00 год. до 18 -00 год. у публічних місцях у присутності матері. На підставі викладеного,

Outcome: partial