Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач), в інтересах якого діє представник позивача адвокат Бабій Л.В., звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), у якому просить: 1) визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право сервітутного користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; 2) виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 09.02.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18.01.2016. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що 08.07.2002 йому було подаровано 22/24 частки будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за № 1298, посвідченим приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Селютіною Л.П. Інша 1/12 частини будинку належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується довідкою КП «Богодухівське бюро технічної інвентаризації» від 03.08.2013 № 417. Після отримання вказаного будинку у дар [PERSON] , як власник, надав відповідачці [PERSON] дозвіл на її реєстрацію в зазначеному житлі, де вони проживали родиною. Після припинення сімейних стосунків позивач пішов з родини, а відповідачка залишилась проживати у вищевказаному будинку до теперішнього часу. 16.03.2016 позивач вдруге одружився з [PERSON] , під час шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначив, що до початку військової агресії Російської Федерації він з родиною мешкав у м. Харкові, у квартирі, яка належить його дружині [PERSON] .. З 24.04.2022 у зв`язку з небезпекою вони були вимушені залишити м. Харків. До належного позивачеві будинку [PERSON] з родиною не могли заселитись, оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні будинком. Тому дружина позивача з дитиною вимушені були поїхати до м. Івано-Франківськ, а позивач - зупинився в Богодухівському районі у сторонніх людей, незважаючи на те, що він має у власності власне житло - спірний будинок. Крім того, у позивача є літня бабуся та мати, які мешкають у с. Новософіївка Богодухівського району. Позивачу складно до них добиратися, на що витрачається багато часу та коштів. Тому для позивача має істотне значення, щоб вони жили всі разом: він, мати, бабуся, дружина та дитина. Позивач вказав, що наразі його дружина з донькою повертаються, і щоб їм було куди саме повернутися, відповідачці необхідно звільнити спірний будинок. Відповідачка не є членом сім`ї позивача, і тому право користування житловим приміщенням втратила з моменту припинення сімейно-родинних стосунків з позивачем. Однак, добровільно [PERSON] відмовляється надати ключі від будинку та пустити до нього власника з родиною чи без неї. Чинення перешкод в користуванні житловим приміщенням підтверджується відповідями на звернення до Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області. Відповідачка має заборгованість по сплаті комунальних послуг, що може призвести до відключення газу в будинку. Відповідачка має власну двокімнатну квартиру, але відмовляється проживати в ній та звільнити будинок. На думку позивача, внаслідок здійснення перешкод відповідачкою порушено право власності позивача на майно, а сааме право володіння ним, що потребує захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. З посиланням на ст.ст.32, 316, 317, 319, 321, 379, 391, 402, 405 ЦК України, ст.64 Житлового кодексу України вважає, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, тому сервітутне право користування житловим будинком втратила з моменту припинення сімейно-родинних стосунків з позивачем (постанови Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 645/8985/15-ц, від 14.11.2018 по справі № 209/6568/13-ц). За змістом ч.1 ст.405 ЦК України необхідною умовою виникнення такого сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. В даному випадку відсутня така умова, як ведення спільного господарства, вони не є членами сім`ї один одного, а отже, у відповідача відсутнє право користування майном позивача. Відповідач, який уклав шлюб і бажає проживати у власному будинку, вправі заперечувати право відповідача - колишньої дружини на сервітутне користування спірним будинком, тому право відповідачки на користування його майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України (постанова Верховного Суду від 14.08.2019 по справі № 702/101/18). Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 01.06.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання. 05.06.2023 відповідачкою подано відзив на позов, у якому [PERSON] зазначила, що з липня 2002 року [PERSON] почала проживати з позивачем у вказаному будинку, вселилася до нього з його дозволу, як його дружина, тобто, проживала там, як член сім`ї позивача. На даний час відповідачка проживає у цьому будинку разом з неповнолітнім сином позивача [PERSON] , який зареєстрований у спірному житлі, та їх повнолітньою донькою [PERSON] .. Коли відповідач пішов з родини, [PERSON] з дітьми залишилась мешкати у цьому будинку. При розлученні у позивача з відповідачкою була усна домовленість, що під час поділу спільно нажитого майна воно залишиться у позивача, а він натомість компенсує відповідачці її частку у сумі 10 тис. доларів США, які будуть витрачені на придбання житла для неї та їх спільних дітей. [PERSON] витратила свої особисті заощадження, а також взяла частину грошей у борг, та купила квартиру за адресою : [ADDRESS] . Однак, позивач її обманув, від поділу майна відмовився, компенсувати відповідачці її частку - також відмовився, грошей не надав. Придбана відповідачкою квартира наразі не придатна для проживання, потребує ремонту, грошей на який у відповідачки немає. Іншого повноцінного жилого приміщення у неї у приватній власності немає. Таким чином, у [PERSON] немає іншого житла, придатного для проживання її та її дітей. Отже, відповідачка вселилась до будинку на законних підставах, проживала у ньому як член сім`ї позивача, набула права користування жилим приміщенням, якого у законному порядку позбавлена не була, з нею проживає їх спільний з позивачем неповнолітній син [PERSON] , який також зареєстрований у спірному будинку. У разі виселення її з будинку будуть порушені права їх неповнолітнього сина. Враховуючи викладене, відповідачка вважає, що має право користування вказаним житлом і підстав для позбавлення її цього права (у т.ч. передбачених ст.ст.116, 156, 157 ЖК України) - немає. У свою чергу, відповідачка жодним чином не перешкоджає [PERSON] у користуванні будинком, лише просить позивача врахувати її з дітьми інтереси та повідомити її, хто буде мати доступ до будинку, на що відповідач не відповідає. Посилання позивача на необхідність проживання у будинку його сім`ї, матері та бабусі не підтверджені жодними доказами. Вказує, що крім [PERSON] співвласником спірного будинку є [PERSON] , який повинен брати участь у справі не як третя особа, а як співпозивач. Однак, [PERSON] помер у 1994 році, частина його родичів, з якими знайома відповідачки, не проти її проживання у вказаному будинку. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги [PERSON] незаконними та необґрунтованими і просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Ухвалою суду від 06.06.2022 задоволено заяву представника позивача - адвоката Бабій Л.В., ухвалено проводити судові засідання у справі №613/725/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника позивача - адвоката Бабій Л.В. з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 21.07.2023 задоволено заяву представника позивача адвоката Бабій Л.В. про витребування доказів. Витребувано з Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ). Ухвалою суду від 01.08.2023 задоволено заяву представника позивача адвоката Бабій Л.В. про витребування доказів. Витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву (61007, м. Харків, вул. Біблика, 18) копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] у віці 80 років у м. Богодухів Харківської області. Ухвалою суду від 20.09.2023 задоволено клопотання представника позивача про залучення третьої особи. Замінено третю особу [PERSON] на його правонаступника [PERSON] . Ухвалою суду від 13.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 07.11.2023 представником позивача подано додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що після укладення позивачем [PERSON] шлюбу з [PERSON] його тікти [PERSON] та [PERSON] подарували йому 22/24 спірного будинку по [ADDRESS] , які вони отримали у спадок. Після укладення договору дарування родина [PERSON] переїхала до будинку. Під час реєстрації місця проживання в будинку сторін по справі та їх дітей дозвіл другого співвласника не вимагали і такий дозвіл не надавався. Після того, як подружжя [PERSON] розлучилось, позивач залишив житло відповідачці, оскільки вона не мала власного житла і працювала у м. Богодухів. Подружжя не мало спільно нажитого майна, крім побутових речей, які позивач залишив відповідачці і якими вона продовжує користуватися, тому позивач не вважав за потрібне компенсувати їй вартість побутових речей. Таким чином, твердження відповідачки про обов`язок компенсувати їй вартість спільно нажитого майна, тим більше коштів у розмірі 10000 доларів США, не має законного обґрунтування і не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідачка у відзиві стверджує, що позивач обдурив її і повинен був компенсувати їй вартість спільно нажитого майна під час шлюбу в розмірі 10000 доларів США, а при спілкуванні з правоохоронними органами вона зазначила, що не впускає до будинку та не залишає його у зв`язку з тим, що позивач обіцяв знайти їй квартиру вартістю 10000 доларів США і придбати її для неї, а поки позивач не поверне борг, вона буде проживати у будинку. Посилання відповідачки на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування спірним житловим приміщенням, теж не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. З посиланням на ст. 406 ЦК України, правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 по справі № 447/455/17, вказує, що сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставни, яка була підставою для встановлення сервітуту, та може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, та в інших випадках, установлених законом. Та обставина, що відповідачка залишилась проживати у будинку позивача, була пов`язана з тим, що [PERSON] не мала власного житла та знаходилась у сімейних відносинах з позивачем, але ці обставини змінились. Вона придбала ізольовану двокімнатну квартиру, в яку вона не бажає переїжджати. При цьому, на час розгляду справи відповідачка вже не є членом сім`ї позивача, у свою чергу, у позивача виникла крайня необхідність у користуванні власним майном - будинком. Вказала, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним будинком, про що свідчать повідомлення з правоохоронних органів, та навіть у відзиві наголошує на необхідності інформувати її про тих, хто може чи буде мати доступ до власності позивача - будинку. В разі задоволення позову права неповнолітнього сина позивача не порушуються, оскільки він досяг 14-річного віку, з якого має право, у відповідності до ст. 160 СК України, самостійно визначати своє місце проживання з одним з батьків. При цьому, позивач не заперечує проти того, щоб його діти мешкали разом з ним та/або були зареєстровані в його будинку. Зазначила, що питання визнання житлового будинку непридатним для проживання урегульовано ст. 7 ЖК України та Положенням про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жидих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 № 189 (далі по тексту - Положення). За змістом вказаного Положення, непридатність жилої нерухомості до проживання підтверджується на підставі рішення органу місцевого самоврядування про використання непридатного для проживання жилого будинку в інших цілях або його знесення. Наданий позивачкою акт про її непроживання у власній квартирі не є доказом непридатності її житла для проживання, а твердження про неможливість проживати у власній квартирі з посиланням на непридатність її для проживання не є підставою для відмови в задоволенні позову. Заходи забезпечення позову не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач пояснив, що фактично шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинені у 2014 році, шлюб офіційно розірвано в судовому порядку 18.02.2016. Після припинення шлюбних відносин позивач залишив будинок по [ADDRESS] , де залишилась проживати відповідачка. У 2018 році він мав намір продати будинок, однак, покупець відмовився його купувати, оскільки відповідачка відмовлялася звільнити будинок. На даний час позивачем укладено новий шлюб, в якому народилася дитина. Він має намір проживати у власному будинку зі своєю родиною, а також зі своєю матір`ю та бабусею, однак, позбавлений можливості це зробити через перешкоди з боку відповідачки. З 2020 року він з відповідачкою вели розмови про те, що [PERSON] повинна підшукати собі нове житло і виїхати, такі розмови відбувалися між ними періодично кожного року. У 2021 році [PERSON] придбала власну квартиру, однак, відмовляється туди переїжджати. 07 березня 2023 року [PERSON] приїхав до власного будинку, однак, не зміг туди потрапити, оскільки двері йому ніхто не відчинив, хоча було видно, що в будинку хтось знаходиться, і позивач був змушений викликати поліцію. Після приїзду працівників поліції йому зателефонувала [PERSON] та зазначила, що її немає вдома і йому слід приїжджати, коли вона буде вдома. 02.04.2023 [PERSON] знову приїхав до будинку, та не зміг до нього потрапити, стукав, але йому ніхто не відчинив, хоча було видно, що у будинку хтось є. Він викликав працівників поліції, після їх приїзду з дому вийшла [PERSON] , яка відмовилась пускати його у будинок, мотивуючи це тим, що він не проживає у цьому місці з 2014 року. Позивач стверджував, що спільно нажитого майна у нього з відповідачкою немає, спірний будинок не є таким майном, оскільки був подарований йому його тітками. Обіцянок віддати відповідачці тверду грошову суму у 10000 доларів він не давав, оскільки таких коштів він не мав. Бажаючи продати будинок у 2018 році, він повідомив відповідачці, що може надати їй допомогу для купівлі квартири, оскільки він мав намір продати будинок за 15000 доларів США, з них 10000 він міг виділити відповідачці, а 5000 залишити собі. Однак, оскільки продажу будинку не відбулося, він не міг взяти на себе зобов`язання купити для відповідачки квартиру за 10000 доларів США. На даний час сам позивач проживає у м. Харкові у будинку, належному його тещі, хоча має власне житло, оскільки позбавлений можливості проживати у ньому разом зі своєю дружиною і дитиною. Вказав, що його матір та бабуся проживають у селі, в якому відсутнє належне транспортне сполучення, дорога до них вимагає зайвих витрат часу і коштів, тому він має намір забрати їх на проживання у власний будинок. Крім того, пояснив, що він не проти проживання їх спільного з відповідачкою сина [PERSON] у спірному будинку разом із ним та його новою родиною. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Пояснила, що після припинення шлюбних відносин у 2016 році між нею та позивачем, останній залишив спірний будинок їй, для того, щоб не ділити спільно нажите майно. Потім, приблизно у 2018 чи 2019 році, він зазначив про те, що [PERSON] повинна шукати собі квартиру, для купівлі якої він пообіцяв надати суму у 10000 доларів США. Відповідачка почала шукати собі квартиру по своїх коштах, розраховуючи при цьому на суму, обіцяну позивачем. Оскільки 10000 доларів є замалою сумою для купівлі квартири у м. Богодухів, пошук квартири по її коштах тривав досить довго, близько трьох років. У 2021 році [PERSON] знайшла потрібну квартиру, та перед тим, як давати завдаток, вона зателефонувала позивачу і запитала, чи дає він їй 10000 доларів США. Позивач відповідів, що так, дає, і відповідачка внесла завдаток за квартиру. Після цього, наступного дня вона звернулась до позивача з проханням надати обумовлену суму для того, щоб повністю оплатити купівлю квартири, однак, [PERSON] відповів, що ніяких грошей їй не дасть. Таким чином, позивач фактично її обдурив, у зв`язку з чим вона потрапила у невигідне для себе становище. Для того, щоб повністю оплатити квартиру, за яку вже був внесений завдаток, відповідачка була змушена взяти позику, і на даний час вона цю позику вона ще не виплатила. Зазначила, що квартира, яку вона придбала, потребує ремонту (заміни вікон, сантехніки, переклейки шпалер тощо), однак, грошей на це у неї немає. Вважає, що позивач, заявляючи вимоги про її виселення, не враховує інтереси їх спільного неповнолітнього сина [PERSON] , який проживає з матір`ю у спірному будинку, у разі задоволення позовних вимог будуть порушені його права. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідачки, представника позивача, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 08.07.2002 [PERSON] є власником 22/24 (двадцяти двох двадцяти четвертих) частин жилого будинку по [ADDRESS] (а.с.10-11). Згідно з довідкою Комунального підприємства «Богодухівське БТІ» від 03.08.2018 № 417 власниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] (22/24 частини) та [PERSON] (1/12 частина) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Богодухівською державною нотаріальною конторою 29.11.1990 за реєстром № 1920 (а.с.19). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.12.2000, [PERSON] помер [INFO] (а.с.47). Згідно з листом Харківського обласного державного нотаріального архіву від 16.08.2023 № 1957/01-21, 10.08.1994 до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] звернулася [PERSON] , за її заявою було заведено спадкову справу № 267/1994. 26.12.2000 до Богодухівської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Заяву було прийнято та зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ під № 1121, спадкова справа № 267/1994. 26.12.2000 державним нотаріусом було видано [PERSON] свідоцтва про право власності на половинну частку майна, що в цілому складається з жилого будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що складається з 5/12 (п`яти дванадцятих) вищезазначеного жилого будинку з надвірними будівлями (а.с. 124, 125). Відповідно до довідки відділу «ЦНАП» виконавчого комітету Богодухівської міської ради № 1493 від 24.05.2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 22.04.2003, [PERSON] - з 11.10.2007, [PERSON] - з 21.09.2018 (а.с.43). Згідно з довідкою виконавчого комітету Богодухівської міської ради № 1675 від 02.06.2023 [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , [INFO] (а.с.44). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2021, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку № 799 від 28.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Харченко Т.П. (а.с.14). Згідно з довідкою виконавчого комітету Богодухівської міської ради від 24.05.2023 № 1492 за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться (а.с.45). Відповідно до акту від 31.05.2023 про фактичне проживання (непроживання) особи/осіб на території Брогодухівської міської ради, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.46). 15.03.2016 [PERSON] було укладено шлюб з [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.03.2016 (а.с.15). [INFO] у [PERSON] у шлюбі з [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.10.2022 (а.с.16). Згідно з довідками від 04.10.2022 № 2615-5002205557 та від 22.05.2022 № 2615-5002205533 дружина та донька позивача є внутрішньо переміщеними особами, фактично проживають як ВПО за адресою: [ADDRESS] (а.с.17, 18). 07.03.2023 та 02.04.2023 [PERSON] звертався до Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області за фактом того, що колишня дружина не залишає його домоволодіння, не віддає ключі від будинку. В ході перевірки за зверненням було встановлено, що у 2014 році рпісля розлучення з дружиною [PERSON] проживав в іншому місці. 07.03.2023 він вирішив повернутися до свого будинку, однак, колишня дружина не впускала його до будинку та не віддавала ключі. [PERSON] пояснила, що дійсно не впускає [PERSON] до домоволодіння та не віддає ключі у зв`язку з тим, що після розлучення він запропонував [PERSON] знайти квартиру вартістю до 10000 доларів США, за яку [PERSON] заплатить кошти. Після чого [PERSON] зайняла у своїх знайомих вищевказану суму, тому вона проживає у будинку [PERSON] за місцем її реєстрації, поки [PERSON] не поверне борг за умовами усного договору. За результатами перевірки було рекомендовано [PERSON] звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з питання примусового виселення [PERSON] (а.с.12, 13). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, статтями 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Водночас, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №754/613/18-ц від 15.01.2020, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22). Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - [PERSON] житловий будинок (в переважній своїй частині) належить на праві особистої приватої власності, а інший з подружжя - [PERSON] вселилась до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з [PERSON] та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власником - [PERSON] .. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України. Судом встановлено, що фактично власником спірного будинку є позивач [PERSON] , на підставі договору дарування від 08.07.2002, за яким позивач отримав у дар 22/24 частини будинку (інші 2/24 будинку залишились неоформленими після смерті [PERSON] , який усе своє майно заповідав дружині [PERSON] (тітці позивача), та мали бути успадковані [PERSON] як обов`язкова частка у спадщині). В обґрунтування своїх вимог [PERSON] він посилався на те, що він як власник може вимагати виселення [PERSON] , яка, не будучи членом сім`ї позивача, продовжує проживати та бути зареєстрованою у його будинку, та перешкоджає позивачеві користуватися будинком на власний розсуд, у т.ч. проживати у цьому будинку разом зі своєю сім`єю. У судовому засіданні відповідачка підтвердила, що дійсно продовжує проживати у будинку по [ADDRESS] , та вважає, що має на це право, оскільки відповідач винен їй суму у 10000 доларів США, які він сам пообіцяв їй надати в порядку позасудової компенсації спільно нажитого майна (для того, щоб не ділити в судовому порядку спільно нажите майно під час шлюбу). У письмовому відзиві на позов відповідачка зазначила, що не заперечує проти проживання позивача у вказаному будинку, однак, він повинен попередити її, хто саме буде проживати у ньому та хто буде мати доступ до будинку. За змістом відповідей Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області від 06.04.2023 та від 25.04.2023 на звернення [PERSON] , відповідачка підтвердила той факт, що дійсно не впускає позивача до його домоволодіння та не віддає ключі від нього, посилаючись на те, що [PERSON] не виконав усну домовленість, яка існувала між ними, щодо надання коштів на купівлю їй іншого житла. Таким чином, відповідачка фактично обмежує позивача у користуванні будинком, вважаючи цей будинок своїм житлом. Під час розгляду справи по суті необхідно оцінити баланс між захистом права власності позивача як власника та правом відповідача на користування будинком, в якому вона проживає. При розгляді даної справи встановлено, що відповідач у 2002 році вселилась до спірного будинку за згодою власника - [PERSON] та проживала там за його згодою, з 11.10.2007 зареєстрована у цьому будинку. 18.01.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням суду. 15.03.2016 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , і [INFO] у цьому шлюбі народилася дитина [PERSON] .. Таким чином, з 18.01.2016 відповідачка перестала бути членом сім`ї позивача. Отже, відповідно до положень частини 1 статті 406 ЦПК України у зв`язку з розірванням шлюбу у відповідачки припинився сервітут на проживання у цій квартирі. Водночас, відповідачка продовжувала проживати у цьому будинку, виключно зі згоди позивача, зважаючи на відсутність у неї іншого житла. На даний час така згода власника будинку - відсутня. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що не згоден на проживання [PERSON] у цьому будинку, ані без нього, ані одночасно з позивачем та його новою родиною. Також судом встановлено, що [PERSON] з 28.07.2021 є власником квартири [ADDRESS] . Та обставина, що відповідачка не зареєстрована та не проживає у цій квартирі, не позбавляє її права власності на цю квартиру, та пов`язана виключно з її власним волевиявленням. Доказів непридатності цієї квартири до проживання відповідачкою не надано. Натомість, у судовому засіданні відповідачка підтвердила, що у квартирі є опалення, газ, вода, електроенергія, будинок не був визнаний у встановленому порядку таким, що перебуває в аварійному стані. Так, порядок визнання житлових будинків непридатними для проживання регулюється «Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189. Відповідно до п. 8 цього Положення Виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів розглядає подані комісією матеріали і приймає рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання. До суду не надано належних доказів того, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] визнаний у встановленому законом порядку непридатним для проживання. Необхідність зробити косметичний ремонт у квартирі та відсутність у відповідачки коштів на його проведення не спростовує наявності у її власності іншого житла, ніж будинок [ADDRESS] , який належить позивачу, та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відтак, що суду не надано належних доказів того, що відповідач не має можливості проживати у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. У свою чергу, судом встановлено, що сам позивач [PERSON] не має у власності іншого житла, крім будинку [ADDRESS] . Дружина позивача також не має у власності особистого життя, а будинок, де проживав [PERSON] зі своєю родиною до моменту евакуації його дружини і дитини до м. Івано-Франківськ, належить його тещі. Доказів на спростування таких доводів позивача відповідачкою не надано. Судом взято до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, про те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням. Поряд з цим, оцінивши баланс інтересів сторін спору, та врахувавши, що наразі відповідачка має інше власне житло, суд дійшов висновку, що інтерес позивача, як власника будинку, який позбавлений можливості користуватись своєю власністю в повному обсязі, в тому числі можливості проживати у цьому будинку разом зі своєю родиною, не маючи іншого власного житла, превалює над інтересом відповідачки, яка проживала у спірній квартирі зі згоди позивача, перестала бути членом його сім`ї близько 7 років назад та повинна була передбачати наслідки припинення сервітуту на проживання, крім того, має житло у вигляді власної квартири. Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано переконливих доказів неможливості проживання у вказаній квартирі. При цьому, суд зауважує, що в силу п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України будинок по [ADDRESS] не є і не може вважатися спільною власністю подружжя і не підлягає поділу, як помилково вважає відповідачка. Тому посилання [PERSON] на те, що вказаний будинок був залишений їй позивачем, для того, щоб не ділити спільне майно, є помилковими, не змінюють статусу цього будинку як особистої приватної власності [PERSON] (22/24 частини) та не надають відповідачці права на проживання у цьому будинку без згоди власника. Як встановлено у судовому засіданні, до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна [PERSON] не зверталась. Суд враховує доводи відповідачки про те, що позивач пообіцяв їй надати суму у 10000 доларів США для купівлі іншого житла, і цю обіцянку не виконав, проте, правових підстав для надання позивачем відповідачці вказаної суми, окрім власного волевиявлення [PERSON] , судом не встановлено. Доказів того, що [PERSON] має право на отримання вказаних коштів від позивача (розписка, договір тощо), відповідачкою не надано. У судовому засіданні позивач заперечив надання такої обіцянки та намір на надання відповідачці вказаної вище суми. З позовом про стягнення з [PERSON] вказаної суми відповідачка не зверталась. При цьому, сам факт такої обіцянки (та навіть наявність боргових зобов`язань) у розумінні чинного ЖК України та ЦК України не надає відповідачці права на проживання у спірному житловому приміщенні за відсутності згоди на те власника. На даний час відповідачка має інше власне житло, в якому не бажає проживати. Враховуючи характер відносин які склалися між сторонами у справі та є в край неприязними, а також те, що власник житла не вбачає можливості спільного проживання відповідачки у справі разом з його новою родиною, зурахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для задоволення позову про усунення перешкод позивачеві у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] та її виселення. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, беручи до уваги те, що позов підлягає задоволенню, стягненню із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved