Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 24.11.2020 року з позовом до Кілійського міжрайонного управління водного господарства про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що в період з 13.04.2003 року він працював в Кілійському міжрайонному управлінні водного господарства на посаді провідного юрисконсульта служби правового забезпечення. Наказом по Кілійському МУВГ від 09.09.2020 р. № 148-ОС про припинення трудового договору, позивач був звільнений з роботи 09.09.2020 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, позивач подав заяву та уточнення до неї про звільнення з причин порушення Кілійським МУВГ законодавства про працю і умов колективного договору - невиплати заробітної плати за серпень 2020 р. (авансу і зарплати) станом на 07.09.2020 р. і значного зниження розміру заробітної плати, а також вимогу виплатити вихідну допомогу відповідно до умов ст.44 КЗпП України. Також в заяві про уточнення до заяви про звільнення, вказав підставу звільнення вихід на пенсію, так як від нього вимагали відпрацювати два тижні після подачі заяви, але це звільнення не у зв`язку з оформленням на пенсію, пенсія йому була вже призначена до цього. Таким чином, відповідач виплатив позивачу заробітну плату з порушенням термінів її виплати, встановлених колективним договором, оскільки замість 16.08.2020 року та 30.08.2020 року, він отримав за першу половину місяця і відпрацьований місяць, повністю 09.09.2020 року. Між виплатою 31.07.2020 року за відпрацьований липень 2020 року та виплатою 09.09.2020 року за серпень є проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, що також є порушенням ст. 115 КЗпП України і ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Також в порушення ч. 4 ст. 115 КЗпП України оплата відпустки, була надана - 22.06.2020 року, з порушенням строку її виплати. Також позивач зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України, відповідач повинен був звільнити позивача за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю і колективного договору та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. На підставі вищезазначеного, позивач просить суд: -визнати незаконним звільнення [PERSON] згідно наказу Кілійського МУВГ № 148-ОС від 09.09.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію та визнати недійним запис в трудовій книжці про звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України; -зобов`язати Кілійський МУВГ внести зміни до трудової книжки та змінити запис про «звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на запис про «звільнення з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України; -стягнути з відповідача невиплачену в день звільнення вихідну допомогу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 року по день винесення судового рішення. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 17.04.2023 року, прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене провадження по справі. 28.06.2023 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що відповідач позов не визнає, оскільки він не містить обґрунтованих доводів та підтверджень підстав формулювань незаконного звільнення та затримки розрахунку при звільненні з наступних підстав. З 13.04.2003 року [PERSON] , згідно трудової книжки та запису до неї прийнятий юристом відповідно до наказу 35-К від 14.04.2003 року, та 01.03.2004 року був переведений на посаду провідний юрисконсульт відповідно до наказу № 87 від 23.03.2004 року, яке неналежно зазначено у позовній заяві. Відповідно до заяви, яку [PERSON] написав власноруч 07.09.2020 року, вказано: «прошу звільнити мене з роботи за власним бажанням з 09.09.2020 року та виплатити вихідну допомогу згідно умов ст. 44 КЗпП України, та уточненням до заяви, яке було зареєстроване Кілійським міжрайонним управлінням водного господарства 09.09.2020 року № 415 в якій вказано підстава звільнення вихід на пенсію. Наказом Кілійського міжрайонного управління водного господарства від 09.09.2020 року № 148-ОС [PERSON] звільнено відповідно до ч. 1 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію, як було зазначено у підставі звільнення в заяві - уточнення, з наказом про звільнення [PERSON] був ознайомлений під особистий підпис, так як [PERSON] працював на посаді провідного юрисконсульта, то наказ був і погоджений провідним юрисконсультом управління. На той час [PERSON] все задовільнило. Обґрунтування порушень законодавства про працю і умов колективного договору щодо строків виплати [PERSON] заробітної плати Кілійське МУВГ вважає недоречними. Згідно п.4.7 Колективного договору Кілійського МУВГ на 2020-2022 роки, адміністрація зобов`язує виплату заробітної плати працівникам проводити не менше двох разів на місяць: за першу половину місяця - до 16 числа поточного місяця, за другу половину місяця- до 30 числа, при наявності кошторисних призначень та фінансування відповідно до чинного законодавства України. Кілійське МУВГ є бюджетною установою, фінансується за рахунок коштів державного бюджету. В 2020 році Кілійське міжрайонне управління водного господарства переходило з Міністерства енергетики та захисту довкілля України до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України згідно внесення змін до Закону України від 03.07.2020 № 751-IX. За час переходу та затвердження кошторису, отримання Паспорту бюджетної програми на рік, Управління не отримувало фінансування. Державною казначейською службою України обслуговування не проводилось. У серпні місяці фінансування не було і рахунки були закриті згідно про закриття рахунків, яке видано Державною казначейською У Кілійському районі про це відомо [PERSON] . Фактичне фінансування за серпень місяць надійшло 08.09.2020 року, згідно виписки по рахунку з урахуванням КЕКВ. Після підписання керівником наказу про звільнення [PERSON] платіжні доручення для остаточного розрахунку у день звільнення були направленні до Державної казначейської служби України, про це свідчить виписка по рахунку з урахуванням КЕКВ. 09.09.2020 року [PERSON] отримав заробітну плату за серпень місяць та 11.09.2020 року був остаточний розрахунок при звільненні згідно відомості розподілу виплат Кілійського МУВГ. 11.06.2020 року позивачем була написана заява щодо надання основної щорічної відпустки. Згідно особової картки працівника, [PERSON] та наказу Кілійського МУВГ № 221-В від 16.06.2020 року за період роботи з 14.04.2020 по 14.04.2021 року була надана відпустка на 31 календарний день. [PERSON] звільнився 09.09.2020 року, але Управління не утримало різницю за фактично відпрацьований час і виплатило щорічну основну відпустку та заробітну плату при звільнені у повному обсязі не маючи до позивача жодних претензій. Згідно ст. 233 КЗпП України суд повинен відмовити у задоволені позовних вимог, у зв`язку з пропуском встановленого строку звернення до суду. Доводи позивача, викладені в позовній заяві є необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і задоволенню позовна заява не підлягає. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову повному обсязі. 17.07.2023 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив в якій вказано, що згідно наданої Кілійським МУВГ копії повідомлення про закриття Держказначейською службою у Кілійському районі, з 7 та 8 вересня 2020 року блокування рахунків було на кошти отримані від наданих підприємством послуг, а на оплату праці за серпень це не впливало. Доказів про відсутність коштів на оплату праці в серпні Кілійське МУВГ не надало і поважність причини затримки виплати не обґрунтувало. Чинне законодавство не містить будь - яких застережень щодо причин затримки виплати заробітної плати працівникам. Крім вищевикладеного та колективного договору, було порушено умови ч. 4 ст. 115 КЗпП України, так вимог п. 2 ст. 127 КЗпП України. У поданому відзиві відповідач зазначив, що 09.09.2020 року позивач отримав заробітну плату за серпень місяць та 11.09.2020 року, остаточний розрахунок при звільненні. Насправді це був неповний і неостаточний розрахунок, так 15.09.2020 року позивачу була виплачена остання частина нарахованої заробітної плати за вересень, а 25.09.2020 року виплачена сума на відрядження, що підтверджується випискою з карткового рахунку. Також позивач зазначив, що позов подано без пропуску на звернення, оскільки ч. 2 ст. 233 КЗпП не передбачає будь - яких обмежень у часі. На підставі вищезазначеного, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі. 16.10.2023 року від відповідача по справі надійшло письмове доповнення до відзиву на позов в якому зазначено, що відповідно до заяви, яку [PERSON] написав власноруч 07.09.2020 року, позивач просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 09.09.2020 року та виплатити вихідну допомогу, згідно умов ст. 44 КЗпП України, в якій зазначена підстава звільнення - вихід на пенсію. З відповідним наказом про звільнення, позивач був ознайомлений особисто та на час винесення наказу, позивача все задовольняло. Як вказує представник відповідача, відповідно до ст. 233 КЗпП України, позивач пропустив строк звернення до суду. В 2020 році КМУВГ переходило з Міністерства енергетики та захисту довкілля України до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, згідно внесення змін до Закону України від 03.07.2020 року № 751-ІХ. За час переходу та затвердження кошторису, отримання паспорту бюджетної програми на 2020 рік, Управління не отримувало фінансування. Державною казначейською службою України обслуговування не проводилась. У серпні місяці фінансування не було і рахунки були закриті, згідно повідомлення про закриття рахунків, яке видано Державною казначейською службою України у Кілійському районі, про що було відомо [PERSON] . Фактичне фінансування за серпень місяць надійшло 08.09.2020 року, згідно виписки по рахунку з урахування КЕКВ. Після підписання керівником наказу про звільнення [PERSON] платіжні доручення для остаточного розрахунку у день звільнення були направлені до Державної казначейської служби України про це свідчить виписка по рахунку з урахуванням КЕКВ. 09.09.2020 року [PERSON] отримав заробітну плату за серпень місяць та 11.09.2020 року, був остаточний розрахунок при звільненні згідно відомості розподілу виплат Кілійського МУВГ. 11.06.2020 року позивачем була написана заява щодо надання основної щорічної відпустки. Згідно особової картки працівника, [PERSON] та наказу Кілійського МУВГ № 221-В від 16.06.2020 року за період роботи з 14.04.2020 року по 14.04.2021 року була надана відпустка на 31 календарний день. [PERSON] звільнився 09.09.2020 року, але Управління не утримало різницю за фактично відпрацьований час і виплатило щорічну основну відпустку та заробітну плату при звільнені у повному обсязі не маючи до позивача жодних претензій. 19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352 (далі-Закон), яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, важливих змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень. Частини перша та друга статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Між тим,раніше частина друга статті 233 КЗпП визначала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. Як вказує представник відповідача, доводи позивача, викладені в позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і задоволенню не підлягають. На підставі вищезазначеного, представник позивача просив суд: -відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись зі змістом зміст поданих сторонами заяв по суті справи, а також дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши відповідні положення законодавства, судом встановлено наступні фактичні обставини по справі та відповідний їм зміст спірних правовідносин. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] відносно [PERSON] , [INFO] встановлено, що : -наказом № 35-к від 14.04.2003 року прийнятий юристом до Придунайського управління зрошувальної системи; -наказом № 87 від 23.03.2004 року переведений юрисконсультом; -наказом № 63-П від 06.04.2005 року на підставі наказу Одеського облводгоспу Придунайського управління зрошувальних систем перейменовано в Кілійське управління водного господарства; - наказом № 659 від 06.09.2018 року на підставі наказу Держводагенства України - Кілійське управління водного господарства перейменовано в Кілійське міжрайонне управління водного господарство; - наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року звільнений із займаної посади відповідно до частини 1 ст. 38 КЗпП України, /а.с.8/. Відповідно до наказу № 221-В від 16.06.2020 року, надано [PERSON] , провідному юрисконсульту служби правового забезпечення щорічну основну та додаткову відпустку, за період роботи з 14.04.2020 року по 14.04.2021 року на 31 календарний день, /а.с. 38/. Відповідно до заяви [PERSON] від 07.09.2020 року, поданої на ім`я начальника КУВГ вбачається, що у зв`язку з порушенням трудового законодавства і колективного договору Кілійським МУВГ в частині невиплати заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і заробітна плата) та значним зменшенням заробітної плати у порівнянні з 2018 роком, просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 09.09.2020 року та виплатити йому вихідну допомогу, відповідно до умов ст. 44 КЗпП, /а. с. 29/. Згідно заяви [PERSON] поданої на ім`я начальника Кілійського МІВГ вбачається, що працівник просив прийняти уточнення до його заяви, у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу оскільки він виходить на пенсію та у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю і умови колективного договору, передбачені КЗпП,просив звільнити його з роботи з 09.09.2020 року без відпрацювання двохтижневого строку, /а. с. 28/. Наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року [PERSON] звільнено із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, /а.с. 7/. Згідно довідки № 290, за вих. № 172 від 21.10.2020 року вбачається, що [PERSON] дійсно працював в Кілійському міжрайонного управлінню водного господарства на посаді Провідний юрисконсульт. Також встановлено, що за відпрацьовані 7 днів у липні 2020 року отримав заробітну плату в розмірі - 1746, 65 гривень; за відпрацьовані 20 днів у серпні 2020 року отримав заробітну плату - 5739, 00 гривень, /а.с. 9/. Відповідно довідки № 291 за вих. № 173 від 21.10.2020 року вбачається, що за вересень 2020 року [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 2210 гривень, /а.с. 10/. Згідно виписки з особового рахунку [PERSON] , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 09.09.2023 року на рахунок позивача надійшла заробітна плата в розмірі 4562, 50 гривень, 11.09.2020 року в розмірі 1 725,88 гривень та 15.09.2020 року в розмірі 220,41 гривня, /а.с. 12-15/. Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93 р записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення. Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. Отже, за змістом статті 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи (за власним бажанням) в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Як вбачається з наказу № 148-ОС від 09.09.2020 року, [PERSON] , провідного юрисконсульта служби правового забезпечення 09.09.2020 року звільнено, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до поданої уточненої заяви на ім`я начальника МУВГ, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відповідність запису про звільнення з матеріалами справи, у зв`язку з чим, позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку при звільненні суд зазначає наступне. У день звільнення роботодавець має повністю розрахуватись із працівником: виплатити йому заробітну плату, компенсацію невикористаної відпустки, а в окремих випадках - вихідну допомогу, (ст. 116 Кодексу законів про працю України). Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Звільняючись за власним бажанням, працівник має право отримати вихідну допомогу, якщо роботодавець щодо нього порушив законодавство про працю, умови трудового чи колективного договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП). Враховуючи наведене, беручи до уваги, що обставини викладені в позові щодо зміни формулювання та підстав звільнення не знайшли свого підтвердження, у зв`якзу з чим суд не вбачає порушення роботодавцем трудового законодавства, та відповідно відсутні підстави для застосування ст. 44 КЗпП України. Таким чином, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо стягнення середнього розрахунку з моменту звільнення до день винесення судового рішення, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Враховуючи, що позивача звільнено з посади з 09.09.2020 року, а остаточний розрахунок з ним був проведений 11.09.2020 року, що підтверджується відомістю розподілу виплат Кілійського МУВГ (а. с. 47), суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки, з розрахунку середньоденної заробітної плати ( 277, 24 грн. Х2), що становить - 554, 48 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищезазначеного, надаючи оцінку всім наданим сторонами доказам, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial