Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до заяви № б/н від 12.06.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит, який в подальшому було збільшено до 33 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті позивача складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановлення кредитного ліміту. Як зазначає позивач, відповідач порушив умови кредитного договору, зобов`язання за ним не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 14.06.2023 року становить 35 321,44 грн., з яких: 35 321,44 грн. - тіло кредиту. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 35 321,44 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 10.10.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та узгодження всіх його істотних умов, в тому числі і щодо відсотків, Умови та правила, на які посилається позивач, не можуть підтверджувати факт існування боргу. Крім того, вказані Умови та правила ним не підписані. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 23.10.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача. У даній відповіді представник позивача вважає позовні вимоги доведеними належними та допустимими доказами, а заперечення відповідача - необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку із чим просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив, що у разі його неявки в судове засідання, розглянути справу без участі представника АТ КБ «Приватбанк». Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з таких підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 12.06.2012 року з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої погодив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складають договір. Відповідно до наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку станом на 14.06.2023 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 321,44 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 35 321,44 грн. Позивач просить про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором. Суд вважає, що дані доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитом, а також строк та порядок повернення кредиту у визначеному розмірі та сплати процентів за користування кредитом. Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на укладення з ним кредитного договору від 12.06.2012 року. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» не надало суду доказів досягнення з з [PERSON] згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Позивач надав суду копію анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карток, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, виписку з рахунку, розрахунок заборгованості та роздруківку паспорта споживчого кредитування. Проте, вказані документи не підтверджують погодження АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] істотних умов договору кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, ані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ані витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача. В постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Анкета-заява [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» містить лише його анкетні дані та не містить даних про умови кредитування щодо строків повернення кредиту, розміру процентної ставки та строків сплати процентів за користування кредитом. Розрахунок заборгованості, виписка з рахунку та надані суду довідки про видані кредитні картки та зміну умов кредитування також не є документами, які можуть доводять погодження сторонами умов щодо розміру та сплати процентів. АТ КБ «ПриватБанк» додало до позову паспорт споживчого кредиту, в якому визначено умови кредитування. Разом з тим, паспорт споживчого кредитування датований лише 27.07.2021 року. У вказаному паспорті споживчого кредиту визначено умови кредитування для декількох кредитних продуктів за програмами Картка Універсальна і Картка Універсальна ГОЛД та іншими без конкретизації, за якою саме програмою відбувалось кредитування відповідача. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 викладена правова позиція, відповідно до якої ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Таким чином, враховуючи, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено погодження з [PERSON] усіх істотних умов договору, підстави вважати, що кредитний договір між ними був укладений, відсутні. Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовані наявними договірними зобов`язаннями відповідача, проте до позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів погодження з всіх істотних умов договору. Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Розрахунок заборгованості також не є документом, який може підтверджувати умови кредитування. При цьому, суд враховує, що розрахунок не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість. Розрахунок заборгованості не містить даних щодо посадових осіб, якими він сформований та не скріплений печаткою банку, а відтак, він не може бути належним та допустимим доказом у справі. Інших доказів на підтвердження заявлених АТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог матеріали справи не містять. За умови надання доказів отримання відповідачем кредитної картки та отримання ним коштів, АТ КБ «Приватбанк» має право заявити вимоги про стягнення різниці між сумою коштів, які були витрачені з карткового рахунку, та сумою коштів, на яку поповнений картковий рахунок на підставі ст.1212 ЦК України. Таких вимог АТ КБ «Приватбанк» не заявляв. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed