Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] та [PERSON] через свого представника - адвоката Троценка В.А. звернулись до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, і якому просили: - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки земельної ділянки, від загальної площі 0.1000 гектара, яка розташована на території [ADDRESS] та має кадастровий номер 8000000000:75:073:0005, в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки земельної ділянки, від загальної площі 0.1000 гектара яка розташована на території [ADDRESS] та має кадастровий номер 8000000000:75:073:0005, в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла їх мати - [PERSON] , [INFO] . За життя [PERSON] мешкала в [ADDRESS] , на підставі рішення Київської міської ради від 03.02.2000 року № 13/734 їй було передано у приватну власність 2/4 частки земельної ділянки, від загальної площі 0.1000 гектара в межах згідно з планом із кадастровим номером 8000000000:75:073:0005, яка розташована на території [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. На підтвердження право власності [PERSON] на 2/4 частки земельної ділянки, від загальної площі 0.1000 гектара розташованої на території [ADDRESS] , було складено державний акт 4-КВ № 153725 від 18.02.2003 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 75-2-04591. Держаний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано [PERSON] , другий зберігається у Головному управлінні земельних ресурсів КМДА. Вони як спадкоємці звернулися із відповідними заявами до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/4 частки земельної ділянки від загальної площі 0.1000 гектара, розташованої на території [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.07.2023 року № 4327/02-31, постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на їх ім`я на 2/4 частки земельної ділянки від загальної площі 0.1000 гектара, розташованої на території [ADDRESS] , після смерті їх матері - [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в Державному земельному кадастрі інформації щодо права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Земельна ділянка площею 0.1000 гектара, розташована на території [ADDRESS] , має кадастровий номер 8000000000:75:073:0005, водночас, 2/4 частки вказаної земельної ділянки, які відповідно з державним актом 4-КВ № 153725 від 18.02.2003 року належать на праві власності спадкодавцю, не зареєстровані у Державному земельному кадастрі, чим обумовлено відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину і виникнення необхідності звернення до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі з розглядом за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання. 30 жовтня 2023 року від Київської міської ради надійшов відзив на позов, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у нотаріуса наявні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, оскільки закон однозначно визначає, що відсутність відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі є підставою для відмови у прийнятті заяви про проведення реєстраційних дій (а.с. 96-100). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. 23 листопада 2023 року від представника позивачів - адвоката Троценка В.А. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказав, що твердження відповідача, викладені у відзиві, вважає неправильними, надуманими та такими, що не створюють правових наслідків. Просив позовні вимоги задовольнити, оскільки позивачі позбавлені в інший спосіб захисти свої права. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, від останнього надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, подав разом із відзивом на позов заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії свідоцтв про народження серія [NUMBER] від 04.05.1977 року та серія [NUMBER] від 05.05.1977 року батьками позивачів є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, 13). [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 14.12.2011 року (а.с. 14). [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 08.09.2022 року (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла належна померлій на підставі рішення Київської міської ради від 03.02.2000 року № 13/734 про передачу у приватну власність 2/4 частки земельної ділянки, від загальної площі 0.1000 гектара в межах згідно з планом із кадастровим номером 8000000000:75:073:0005, яка розташована на території [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, на підтвердження чого було складено державний акт 4-КВ № 153725 від 18.02.2003 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 75-2-04591. Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою за заявами позивачів 19.10.2022 року було відкрито спадкову справу № 1093/2022 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.07.2023 року № 4327/02-31, постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивачів на 2/4 частки земельної ділянки від загальної площі 0.1000 гектара, розташованої на території [ADDRESS] , після смерті їх матері - [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в Державному земельному кадастрі інформації щодо права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Статтею 1223 ЦК України встановлено, щ+о право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України, а відповідно до ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Згідно п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до вимог ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У разі потреби визначення цільового призначення земельної ділянки необхідно звернутися до норм ЗК України, якими визнається використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Документом, що підтверджує права спадкоємців на спадкове майно, є отримане у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ст. 1297 ЦК України спадкоємцю, який прийняв у спадщину земельну ділянку, що підлягає державній реєстрації, необхідно звернутися до нотаріуса або уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування в сільських населених пунктах за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку здійснюється нотаріусом відповідно до Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5. Свідоцтво про право на спадщину земельної ділянки видається за умови попереднього одержання нотаріусом правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку: державний акт на право власності на земельну ділянку або сертифікат про право на земельну частку (пай) та витяг з Державного земельного кадастру. Крім того, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього, перевіряючи зареєстроване право власності спадкодавця на спадкове майно, а також відсутність обмежень. Нотаріусом може бути відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у разі відсутності відомостей про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі та у разі відсутності присвоєного кадастрового номера. Перелік підстав, за наявності яких нотаріус має відмовити у вчиненні нотаріальної дії, передбачено ст. 49 Закону України «Про нотаріат». У випадку винесенням нотаріусом постанови про відмову про вчинення нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину земельної ділянки, спадкоємцю своє право необхідно захищати шляхом подачі до суду позову про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Відповідний позов подається до суду за місцем знаходження майна, тобто земельної ділянки. Зазначене вище підтверджує ту обставину, що потенційні спадкоємці не мають змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18 (ЄДРСРУ № 77136277). Адже позов про превентивний захист права власності ((попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №910/5630/17). Відповідно до ст. ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 року по справі № 597/1070/15-ц). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. На даний час відомості щодо 2/4 частки земельної ділянки від загальної площі 0.1000 гектара, розташованої на території [ADDRESS] , належні [PERSON] , відсутні в Державному земельному кадастрі. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачами доведено ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх позовних вимог. Суд вважає, що позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, не порушують права інших осіб, тому позов слід задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved