Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

У провадженні Червонозаводського районного суду м.Харкова з 14.09.2021 знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Семенов Сергій Владиславович, до ТОВ «Харківрегіонгаз» про стягнення грошових коштів при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до Розпорядження Верховного Суду від 10.03.2022 № 4/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова було змінено та визначено замість нього Ленінський районний суд м. Полтави. На виконання вказаного Розпорядження Червонозаводським районним судом м.Харкова судові справи передано до Ленінського районного суду м. Полтави. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 № 65, з 23.11.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 06.07.2023 в порядку статті 31 ЦПК України справу передано за підсудністю до Червонозаводського районного суду м.Харкова. Ухвалою від 06.10.2023 справу прийнято до провадження суддею Демченко І.М. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що вона в період з 03.11.2009 по 20.04.2021 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Харківрегіонгаз». 20.04.2021 її було звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У день звільнення відповідач не провів виплату заробітної плати у розмірі 32 799, 05 грн., які просить стягнути позивач та 25 999,61 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, у заяві просили справу розглянути у їх відсутність. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву не надав, у зв`язку з чим ухвали рішення про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з 03.11.2009 працювала у ТОВ «ХАРКІВРЕГІОНГАЗ», звідки її на підставі наказу № 160-П від 14.04.2021 звільнено з посади старшого майстра ГНС м.Куп`янськ Куп`янської дільниці з реалізації скрапленого газу Харківського регіонального управління скрапленого газу за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП). За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Факт наявності заборгованості по заробітній платі не спростований відповідачем. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Встановити розмір середньомісячної заробітної плати позивача суд позбавлений можливості, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про середню заробітну плату позивача за останні два календарні місяці перед його звільненням. Представником позивача проведений розрахунок середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період січня - березня 2021 року. Проведення розрахунку за цей період мотивоване відсутністю довідки про середньомісячну заробітну плату позивача, виконану на основі заробітної плати за останні два місяці, які передували місяцю звільнення на підставі звіту, поданого відповідачем за 2021 рік до Пенсійного Фонду України. Розрахована представником позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 25 999, 61 грн. Суд приймає до уваги такий розрахунок, оскільки його проведено у відповідності до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати позивача слід розраховувати за лютий-березень 2021 року, оскільки вона звільнена з роботи у квітні 2021 року . Враховуючи, що період з 21.04.2021 (наступний день після звільнення) до 03.09.2021 (дата визначена позивачем), суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за цей період, тобто за 91 робочий день. Середньоденна (годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, загальна сума заробітної плати за два місяця [PERSON] становить 12 000, 00 грн., фактично робочих днів у цих місяцях було 42 дня. Отже, середньоденна заробітна плата становить 285,71 грн (12 000, 00 грн\\42 днів). Середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.04.2021 по 03.09.2021 становить: 285,71 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 91 робочий день за вказаний період 25 999, 61 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі, визначеній позивачем, адже саме таку суму вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, в межах заявлених позовних вимог. При цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Сума компенсації за невикористану відпустку не оспорюється відповідачем, тому в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню. Враховуючи, що на час ухвалення цього рішення вищевказані обставини щодо наявності заборгованості по заробітній платі не спростовані, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку.

Outcome: approved