Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом в якому просить визнати договір позики грошей від 28.11.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] не укладеним та недійсним, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір (а.с.2-3). Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона 28.11.2011 уклала з [PERSON] договір позики грошей. Згідно укладеного договору позики повернення боргу повинно відбутись в строк до 31.12.2022 року. Позивач постійно намагалась частково повернути гроші, однак з об`єктивних причин це зробити не змогла, оскільки нею договір підписувався без консультації з юристом, в стані нервово-емоційної стресової ситуації. При цьому зміст договору позики суперечить законодавству, волевиявлення не відповідало внутрішній волі позивача, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. У позикодавиці [PERSON] були відсутні кошти від законних доходів для надання їй позики. Перевищення витрат над доходами свідчить, що [PERSON] не мала можливості та відповідних коштів для передачі їх позивачу у позику, тому договір позики слід визнати незаконним та скасувати. Згідно свідоцтва про смерть від 02.05.2023 серія [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем померлої є її син [PERSON] , як спадкоємець першої черги, до кого позивачем і пред`явленні позовні вимоги. Позивач просила суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі, а розгляд справи проводити без її участі. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що поданою позовною заявою позивачка не заперечує та визнає факт укладання договору позики та укладання з цього приводу розписки, однак наводить у позові незрозумілі обставини небажання повертати гроші та виконати умови договору позики. Відповідач вказує про те, що йому відомо, що померлою матір`ю [PERSON] укладався зі [PERSON] договір позики, позивачка у строки, визначені договором позики кошти не повернула та не виконала умови договору, а наразі намагається уникнути відповідальності у зв`язку зі смертю позикодавця. Окрім того, відповідач повідомив, що також допомагав своїй матері коштами, а позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки [PERSON] ще за життя, 07.02.2022 року, уклала заповіт, зареєстрований в реєстрі за №96, яким все своє майно заповідала своєї онуці, у зв`язку із чим, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а розгляд справи провести без його участі (а.с.19). Суд, дослідивши та перевіривши докази вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (а.с.11-12). За умовами вказаного договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 380000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику в строк, встановлений договором. Повернення боргу повинно відбутись в строк до 31.12.2022 (п.8 Договору позики). Позивачка не заперечує та визнає факт укладання договору позики від 28 листопада 2011 року з [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.05.2023, серії [NUMBER] (а.с.10). За життя [PERSON] 07.02.2022 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Прутяновою Л.В., зареєстрований в реєстрі за №96, у відповідності до якого на випадок своєї смерті [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, та взагалі усе те, що буде належати їй на день смерті та на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.22). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Згідно з положеннями ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 по справі № 182/2214/16-ц, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дослідивши договір позики від 28.11.2011 на предмет відповідності вимогам ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що зазначений правочин є чинним, ознаки фіктивності даного правочину відсутні. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, який власноручно підписаний позивачем, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом позовної заяви. Договором позики також визначено дату повернення грошових коштів. Застосування фізичного чи психічного впливу під час складання договору позики та розписки позивачем не доведено. Позивачем також не доведено, що у позикодавиці [PERSON] були відсутні кошти від законних доходів для надання їй позики, та перевищення її витрат над доходами свідчить, що [PERSON] не мала можливості та відповідних коштів для передачі їх позивачу у позику. Відповідно до положень ст.ст.1217, 1222, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Судом встановлено, що [PERSON] яка померла [INFO] , складено заповіт на ім`я [PERSON] , тому саме спадкоємциці належать права на спадкування грошей згідно договору позики від 28.11.2011. Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів порушення її прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні заявлених вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed