Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

28 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються на користь відповідачів на утримання дітей у зв`язку зі зміною його сімейного стану, а також матеріального становища. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року на користь [PERSON] з нього стягуються аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 02 березня 2017 року до повноліття дитини. [INFO] у нього народилася ще одна дитина [PERSON] , на утримання якого судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2023 року на користь [PERSON] з нього стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 28 грудня 2022 року до повноліття дитини. У зв`язку з тим, що його сімейний стан змінився, тепер на його утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, просить змінити розмір аліментів, що стягуються на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , зменшивши розмір з 1/4 частині з усіх видів заробітку на 1/6 частину. Відповідачем відзиву на позов на подано. У заяві про перегляд заочного рішення посилався на те, що позивачем не надано доказів того, що його матеріальний стан змінився; а наявність другої дитини, що перебуває на його утриманні, тобто зміна сімейного стану не свідчить про те, що його матеріальний стан змінився. А тому у позові просить відмовити. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 31 травня 2023 року у справі ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені. 22 листопада 2023 року надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року заочне рішення у справі скасоване, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутність, у позові просить відмовити. На підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши підстави позову, надані суду докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності та достовірності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року на користь [PERSON] з [PERSON] стягуються аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 02 березня 2017 року до повноліття дитини (а.с. 10). [PERSON] також є батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] (а.с. 9). Судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2023 року на користь [PERSON] з нього стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 28 грудня 2022 року до повноліття дитини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний, оскільки народилася ще одна дитина на утримання якої також стягуються аліменти. Отже, у нього на утриманні перебувають двоє дітей. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, стану здоров`я. Слід зазначити, посилання позивача на те, що у нього народилася друга дитина від іншого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з нього стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у такому ж самому розмірі, оскільки не можна компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19. Таким чином, позивач не довів підстави позову про зменшення розміру стягнутих з нього аліментів, визначених судовим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року на користь [PERSON] з [PERSON] стягуються аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] з 1/4 частини всіх видів заробітку\~\~ до 1/6 частки всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, з часу набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог\~\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~про зменшення розміру аліментів слід відмовити. Відповідно до\~вимог ст.\~141\~ЦПК України\~-\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем за позовом покладається на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed