Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

26.09.2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому з урахувань уточненої позовної заяви від 29.11.2023 року, просила суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який 27.07.2013 року було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено актовий запис за №1060; стягнути з [PERSON] , на користь малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 гривень з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менш ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред?явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] ; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу у сумі 1073,60 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. В судове засідання позивачка не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце, належним чином та своєчасно, просила суд заяву, в якій просила суд, розглядати справу без її особистої участі та зазначила, що уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до суду заяву про визнання уточненого позову. Згідно даної заяви відповідачу наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Визнання позову це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у\~ разі\~ визнання\~відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. 27.07.2013 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за №1060, серії [NUMBER] . 30.07.2014 року від спільного шлюбу, у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №7716, серії [NUMBER] . Причиною припинення сімейних відносин є те, що у сторін відсутнє взаєморозуміння, несумісність характерів, виникають постійні сварки на підставі протилежних поглядів на сімейне життя. Між сторонами на сьогоднішній день втрачено почуття любові та взаємоповаги, між сторонами припинились фактичні шлюбні стосунки. На примирення позивачка не згодна, обґрунтовуючи це тим, що відновлення родини є неможливим, шлюб існує формально. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами і дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Також, судом встановлено, що дитина проживає з позивачкою, знаходяться на повному її утриманні, відповідач на теперішній час проживає окремо від них, не турбується про добробут дитини, не забезпечує необхідними речами, ухиляється від батьківських обов`язків по її матеріальному забезпеченню. Судом встановлено, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов?язку щодо утримання дитини не досягнуто. Відповідач є працездатним, має можливість працювати та сплачувати кошти, достатні для всебічного та гармонійного розвитку дитини, на утримання у Відповідача інші непрацездатні особи не перебувають. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред?явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України No789 XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов?язані піклуватися про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вищевикладене суд, прийшов до висновку про необхідність задоволення позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст. 141 ч. 6\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: approved