Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Гефест» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11339755000, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 92 000,00 доларів США зі строком до 24.04.2018 року зі сплатою відсотків в розмірі 13,50 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 24.04.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 200614, за умовами якого відповідач [PERSON] поручається перед банком за виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором. 23.11.2010 року Деснянським районним судом м.Києва ухвалено рушення у справі № 2-2632/10 про солідарне стягнення з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 103 001,18 доларів США. Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договору купівлі-продажу майнових прав № 1517/К від 14.06.2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест», до ТОВ перейшли всі права вимоги до відповідачів за вищевказаними договорами. 17.11.2021 року постановою Київського апеляційного суду замінено ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах № 2632/10, виданих Деснянським районним судом м.Києва про стягнення з відповідачів, солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 103 001,18 доларів США. Як зазначає позивач, станом на дату подання позову вищевказане судове рішення не виконано, в зв`язку із чим на підставі ст.625 ЦК України відповідачам нараховано 3 % річних від суми заборгованості за період з 07.03.2020 року по 08.03.2023 року в розмірі 9270,09 доларів США. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідачів, солідарно, вказану суму, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5084,91 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 29.05.2023 року до суду надійшов відзив відповідачів на позовну заяву. У даному відзиві відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивач не надав доказів того, в якому виконавчому провадженні була змінена сторона стягувача на позивача, суми стягнення в межах даного виконавчого провадження та простроченої суми заборгованості, якщо така існує. 12.06.2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач наводить розрахунки 3 % річних за період з 07.03.2020 року по 06.03.2023 року в розмірі 73 836,39 грн. та інфляційне нарахування за період з 07.03.2020 року по 08.03.2023 року в розмірі 398 618,09 грн., а всього 472 454,48 грн. З метою не збільшення позовних вимог, що заявлені до стягнення, позивач просив стягнути з відповідачів, солідарно, 3 % річних та інфляційні втрати в розмірі 338 994,21 грн. 22.08.2023 року до суду надійшла заява позивача, відповідно до якої ТОВ просить стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 9270,09 доларів США. 21.09.2023 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , в яких він вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, що передбачено ст.625 ЦК України, тобто ТОВ не є належним позивачем, в зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представника позивача Остащенко О.М. позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2021 року, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.11.2010 року у справі № 2-2632/10 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11339755000 від 24.04.2008 року в розмірі 103 001,18 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 820 404,41 грн. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.03.2011 року рішення суду залишено без змін. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи, які неодноразово пред`являлись до виконання, про що свідчить лист Деснянського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 17.07.2023 року. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за вищевказаним кредитним договором. 14.06.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого ТОВ набуло право вимоги за кредитним договором та договором поруки, що укладені з відповідачами. Постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2021 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах № 2632/10, виданих Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 103 001,18 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 820 404,41 грн., судового збору в розмірі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. З листа ПАТ «Дельта Банк» № 532 від 24.07.2023 року вбачається, що за період з 23.11.2010 року по 14.06.2019 року кошти на погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11339755000 від 24.04.2008 року не надходили. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20), закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. З огляду на матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення заборгованості на підставі судового рішення. За змістом ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, ТОВ «ФК «Гефест» як правонаступник первісного кредитора має право на стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Таким чином, відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, яке на час звернення до суду з позовом не виконано, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду стороною відповідачів не надано. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється. У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Заява відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутня, а тому питання пропуску строку позовної давності судом не вирішується. При вирішенні питання щодо розміру суми, що підлягає стягненню, та періоду такого стягнення, суд вважає вірним обрахування 3 % річних в іноземній валюті, оскільки вищевказаним рішенням Деснянського районного суду м.Києва з відповідачів стягнуто заборгованість саме в доларах США із зазначенням грошового еквіваленту заборгованості у національній валюті - гривні на час ухвалення рішення суду. При цьому суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134 цс 18. В той же час, суд звертає увагу на те, що в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє до цього часу. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А відтак, враховуючи вищевикладене, розрахунок 3 % річних має здійснюватись за період з 07 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року. Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%. Отже, з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню 3 % річних за вказаний період в розмірі 6080,02 доларів США. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідачів в солідарному порядку 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 07.03.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 6080,02 доларів США, в решті вимог належить відмовити. Доводи сторони відповідачів на висновки суду не впливають, оскільки ці доводи є необґрунтовані і такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3335,07 грн. в рівних частинах, а саме по 1667,54 грн.

Outcome: partial