Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

У грудні 2018 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулися [PERSON] та [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку в розмірі 218678 грн. 68 коп., витрати на проведення експертного будівельно-технічного дослідження в розмірі 16000 грн., моральну шкоду у сумі 10\~000,00 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку в розмірі 21891,93 грн. та моральну шкоду у сумі 10\~000,00 грн., вирішити питання щодо судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачі посилаються на\~те,\~що 28 травня 2008 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] (надалі, позивач-1) і [PERSON] (надалі, позивач-2), з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (серії ВКО №288035) за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 0,0484 га, а [PERSON] набув право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 0,0039 га. 28 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння (серії ВКО № 288034) за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] і [PERSON] є власниками 50/100 та 5/100 частини вказаного домоволодіння. Відповідно до умов п.1.2 Договору купівлі-продажу домоволодіння 55/100 частин складається з: житловий будинок літ. А-1 квартира [ADDRESS] загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 25,1 кв.м., літня кухня літ. Б, б, сарай літ. Г, убиральня літ. Е, навіс літ. И, споруди № 2,3,4,6, замощення ІІ, в загальному користуванні замощення І. Між [PERSON] та [PERSON] (надалі - відповідач) укладено договір дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за № [NUMBER] , за яким відповідач набула право власності на 45/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . В липні 2018 року відповідач розпочала будівельні роботи на належній їй частині домоволодіння, які здійснювалися без відповідних дозвільних документів та без погодження із іншими співвласниками та з порушенням будівельних норм та правил. Для захисту прав інших співвласників домоволодіння 06.07.2018 року позивачі звертались до поліції, проте вже 07.07.2018 року роботи продовжувались. Також позивачем-1 неодноразово направлялись заяви про вчинення кримінального правопорушення. В результаті проведення відповідачем ремонтних робіт, її частина домоволодіння повністю демонтована, через що належна частина позивачам стала повністю непридатна для життя, на стелі та стінах з`явилися глибокі тріщини, міжкімнатна стіна стала зовнішньою, частина покрівлі стала демонтованою. Позивачі зазначають, що через аварійний стан позбавлені можливості користуватися своїм майном. На підтвердження заявлених позовних вимог надали Висновок №120/18 експертного будівельно-технічного дослідження складеного 16.11.2018 року на замовлення [PERSON] , відповідно до якого сума збитку на момент виконання дослідження становить 240 570 грн. 61 коп. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2019 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] передано на розгляд за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 15 липня 2019 року на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана цивільна справа. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2019 року справу передано на розгляд судді Женеску Е.В. Ухвалою суду від 23.07.2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 24 грудня 2019 року [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначила, що має технічний висновок 2016 року про проведення інструментального обстеження будівельних конструкцій відповідно до якого домоволодіння потребувало проведення реконструкції, а безпечна експлуатація будинку неможлива. Будинок за адресою: [ADDRESS] побудовано у 1890 році. Ремонтні роботи проведені на два роки раніше аніж позивачі склали висновок. Крім того, позивачі надавали доступ під час ремонтних робіт до їх зовнішньої стіни та висловлювали свої побажання. Позивачі не надали жодного документу, що підтверджує реальне настання збитків, дефектного акту або акту про виконання будівельних робіт (а.с. 129 - 131). Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. відсторонено від здійснення правосуддя. Розпорядженням керівника апарату суду № 172 від 28.04.2020 року по даній справ призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Сліщенко Ю.Г. Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.07.2020 року № 2049/0/15-20 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку. Розпорядженням т.в.о. керівника Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 50 від 02.02.2021 року призначено повторний автоматизований розподіл та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Кондрашову І.А. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, адвокат Кенжина О.О. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та відсутності позивача 1, в якій також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки до суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки до суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Судом встановлено зареєстроване місце проживання відповідача. На її адресу судом направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позову разом з доданими матеріалами, а також запропоновано відповідачу подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та відзив на позовну заяву. Відповідач скористувалась своїм правом та надала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, враховуючи ціну позову, категорію та складність справи, характер і обсяг доказів, дійшов висновку про розгляд спору за наявними у справі матеріалами (доказами), без проведення судового засідання. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, сторони є співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 28 травня 2008 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] (надалі, позивач-1) і [PERSON] (надалі, позивач-2), з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (серії ВКО №288035) за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 0,0484 га, а [PERSON] набув право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 0,0039 га. 28 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння (серії ВКО № 288034) за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] і [PERSON] є власниками 50/100 та 5/100 частини вказаного домоволодіння. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу домоволодіння (серії ВКО № 288034) 55/100 частини складається з: житловий будинок літ.А-1 квартира [ADDRESS] загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 25,1 кв.м., літня кухня літ.Б, б, сарай літ.Г, убиральня літ.Е, навіс літ.И, споруди № 2,3,4,6, замощення ІІ, в загальному користуванні замощення І. Відповідно до договору дарування від 16 травня 2016 року за № 787 [PERSON] набула право власності на 45/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідач розпочала будівельні роботи на належній їй частині домоволодіння, здійснення яких не заперечує. Згідно із ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Проте згідно наявних матеріалів справи відповідні будівельні роботи здійснювалися без відповідних дозвільних документів та без погодження із іншими співвласниками. Позивачами надані до матеріалів справи висновок експертного будівельно-технічного дослідження та фото світлини, з яких вбачається занедбаний стан як земельної ділянки так і споруд, зображених на фото. Згідно висновку №120/18 експертного будівельно-технічного дослідження складеного 16.11.2018 року сума збитку, що нанесений конструкціями житлового будинку в межах квартири [ADDRESS] та житловим приміщенням квартири [ADDRESS] в результаті виконання робіт з часткового розбирання будівельних конструкцій в межах кв. [ADDRESS] , станом на момент виконання дослідження становить 240\~570 грн. 61 коп. (а.с.33-69). Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а і поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Отже, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не становлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого не виконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником битків. Таким чином, законодавством установлено, що відшкодування шкоди полягає у декодуванні затрат, необхідних для приведення пошкодженої речі у її попередній стан та у компенсації супутніх витрат, необхідних для такого відновлення. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути давлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст уловлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним і су майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а і поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не тушувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, ж йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт. Згідно із ч. І ст. 177 ЖК України громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування. Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим держанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Така ж норма міститься в ст. 386 ЦК України - власник майна, права якого порушені, право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Вказана норма закону регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу у деліктних правовідносинах діє презумпція заподіювана шкоди, згідно з якою вина відповідача презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини. При цьому, відсутність своєї вини відповідно до вимог ч. 2 ст.1166 ЦК України має доводити саме заподіювач шкоди, а не позивачі мають доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права. Крім того, відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або і декодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, законодавством установлено, що відшкодування шкоди полягає у декодуванні затрат, необхідних для приведення пошкодженої речі у її попередній стан та у компенсації супутніх витрат, необхідних для такого відновлення. Висновок містить локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1 з найменуванням робіт і витрат необхідних для відновлення пошкодженого домоволодіння (а.с. 58-68) У зв`язку з цим, є підстави для стягнення вказаної суми збитку з відповідача на користь позивачів. Стосовно відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «...Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, у порушенні законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від особи додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода, завдана позивачам в результаті незаконних дій відповідача полягає у наступному: порушення нормального життєвого ритму через необхідність численних звернень до різних органів та осіб з метою з`ясування вартості робіт по відновленню, складання різних документів, та ін.; постійні нервові переживання та стреси, які позивачі відчувають через постійні затоплення, протікання, руйнування в будинку; переживання через неможливість нормально користуватися будинком без побоювання, що може обвалитися стеля та відпасти кусок стіни. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 369/5585/15- 1 зроблено висновок, що: «відповідно до частини другої статті 276 ЦК України, якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності спричинення шкоди, суди фактично влади на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу і рушення його права на таємницю телефонного спілкування, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією таїни. У даному випадку суди мали б виходити з презумпції спричинення позивачу шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію». Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 05 вересня 218 року у справі № 552/4015/15-ц (провадження № 61-8981св18). Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст. 79, 81 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року « [PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року), впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд зазначає, що позивачам саме проти правними діями відповідача було завдано моральної шкоди, однак виходячи з принципу розумності та балансу інтересів сторін, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивачів про стягнення моральної шкоди. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідачів) діям відносно нього, предмета спору, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно них є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обґрунтованості, оскільки вони об`єктивно підтверджуються доказами наявними у матеріалах справи. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено частково, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача-1 витрати на судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. При таких обставинах, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку в розмірі 218678 грн. 68 коп., витрати на проведення експертного будівельно-технічного дослідження в розмірі 16000 грн., моральну шкоду у сумі 5\~000,00 грн., судові витрати у сумі 2170,59 грн. (3051 грн. 59 коп. (1762,00/2)), а всього 151849 грн. 27 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку в розмірі 21891,93 грн., моральну шкоду у сумі 5\~000,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору у сумі (1409 грн. 60 коп. - 881,00) 528,60 грн., а всього 27420 грн. 53 коп.; в решті заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial