Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] в якому , з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1931, визнати житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, розташовані у [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати за ним, право власності на частку вказаного будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки; визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2010 року, який розірвано Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 22 січня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що з моменту укладання шлюбу й до моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач не працювала, вела домашнє господарство. Він дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, займався підприємницькою діяльністю від якої отримував доходи. Крім того, хоча шлюб між подружжям [PERSON] розірваний 22.01.2016, проте його розірвання носило виключно формальний характер, оскільки вчинений під час чергової сварки під впливом емоцій. Подружжя після розірвання шлюбу не припинили проживати однією сім`єю, мешкали разом у їхньому будинку, розташованому по [ADDRESS] , разом піклувалися про побудову сімейних відносин між ними, спільно вели господарство, сімейний бюджет, робили сімейні заощадження, виховували спільного сина та доньку відповідачки від першого шлюбу - [PERSON] . За період шлюбу подружжя за спільні кошти придбали майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями й спорудами та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за [PERSON] , та квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . 05.08.2016 [PERSON] уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, розташований по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1931, за яким [PERSON] подарувала вказане нерухоме майно їхньому синові, [PERSON] . В подальшому, у листопаді 2016 року відносини між подружжям істотно погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Позивач з відповідачкою домовились про те, що він залишиться проживати у їхньому будинку [ADDRESS] , а відповідач буде проживати у їхній квартирі, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . На виконання цієї домовленості, у листопаді 2016 року відповідачка разом з сином переїхали з будинку до квартири, а він залишився проживати у будинку [ADDRESS] , в якому й мешкає до цього часу. Однак, на теперішній час відповідач не визнає його право власності на спільне майно: будинок, квартиру. Відповідач вважає, що вона та син є власниками усього майна набутого ними під час шлюбу та в будь-який момент може виселити позивача з будинку, розпорядитися спільним майном на свій розсуд без його згоди. Але позивач вважає, що придбане під час шлюбу майно, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, на якій він розташований вважає недійсним, оскільки укладений Відповідачем відносно спільного сумісного майна без його згоди, як співвласника. Зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю подружжя. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. 27.10.2022 представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що для укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, а також для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, встановлено обов`язкове отримання попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення правочину. Для такої згоди законні представники дитини звертаються до органу опіки та піклування з документами, за встановленим переліком та заявами обох батьків, або осіб, які їх змінюють. Твердження [PERSON] , що дозвіл на здійснення даного правочину (договору дарування) на підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 394 від 15.06.2016 був наданий без його згоди, є безпідставним, оскільки в матеріалах справи про надання згоди наявні заяви [PERSON] та [PERSON] . Крім того, в договорі дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] , укладеного 05.08.2016 [PERSON] та [PERSON] на ім`я малолітнього сина, [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В., зазначено, що «зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» сторонам роз`яснено». Таким чином, договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, на якій він розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 05.08.2016 та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В.. зареєстрований в реєстрі за № 1931 не є недійсним. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, довірив представляти свої інтереси адвокатам Селезень С.В., Зудеря`ну В.В. Представники позивача за первісним позовом - адвокати Селезень С.В., Зудеря`ну В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, довірила представляти свої інтереси адвокату Стрельніковій І.Г. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стрельнікова І.Г., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причину не явки суду не повідомив, в своїх поясненнях просив суд прийняти рішення, яке б відповідало як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з 07.09.2010 перебували у зареєстровано шлюбі, який розірвано 22.01.2016 Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] ) (т. 1 а.с. 14). Від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції) (а.с. 13). Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. вбачається, що 11.07.2012 між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.2 договору вбачається, що купівля майна відбувалась за згодою чоловіка [PERSON] , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено 11.07.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим № 1389 (Т. 1 А.С. 16-19). Тобто, зазначене майно придбано у період шлюбу подружжя [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з вимогою про визнання житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , позивач посилається на те, що договір дарування вказаного майна їхньому неповнолітньому сину було укладено без його згоди, як співвласника майна, а тому вказаний договір слід визнати недійсним, а житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 209 Цивільного кодексу України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Як вбачається з договору дарування від 05.08.2016 житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В. що [PERSON] (дарувальниця) та малолітній [PERSON] , [INFO] , від імені якого діє батько - [PERSON] (Обдарований) уклали договір про те, що дарувальниця передає, а обдарований безоплатно приймає у приватну власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 13 вказаного договору, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Договір підписано сторонами (т. 2 а.с. 75-76). Відповідно до заяв посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованих в реєстрі за №, № 1929, 1930 вбачається, що [PERSON] дає згоду своїй колишній дружині [PERSON] , на укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . на умовах їй відомих на ім`я малолітнього [PERSON] , [INFO] [PERSON] , як батько дитини, стверджує, що малолітній [PERSON] , дійсно є його сином та надає згоду на прийняття в дар ним житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . (т.2 а.с. 128-129). Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою , що розташовані за адресою: [ADDRESS] , дійсно придбано відповідачкою [PERSON] в період шлюбу з позивачем [PERSON] . Однак, в подальшому вказане майно відчужене шляхом його дарування малолітньому сину подружжя - [PERSON] , від імені якого під час укладання угоди дарування, діяв його батько - позивач [PERSON] . Суд не приймає доводи позивача про те, що договір дарування укладений без його згоди, як співвласника, а тому договір слід визнати недійним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був стороною правочину, діяв в інтересах свого сина та достовірно знав про відчуження будинку на користь третьої особи, тобто їхнього сина, надав на це свою згоду. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] від 05.08.2016, оскільки зміст правочину не суперечить Цивільному законодавству України, іншим актам цивільного законодавства та вчинений за добровільною згодою сторін правочину. Крім того, суд звертає увагу, що в своїй позовній заяві позивач особисто зазначає, що 05.08.2016 відповідач подарувала спірний будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою їхньому сину. З моменту вчинення правочину пройшло 4 роки, і тільки після того, як зазначає сам позивач, як між ними з відповідачкою погіршились стосунки, він звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За положенням ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Враховуючи зазначене, а також те, що в задоволенні вимог позивача про визнання договору дарування житлового будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою недійсним відмовлено, то в задоволенні вимоги позивача про визнання житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнання за ним права власності на частки вказаного майна, також слід відмовити, оскільки вказане спільне майно подружжя відчужене ними добровільно на користь третьої особи, їхнього малолітнього сина [PERSON] , а тому вказане майно не є суб`єктом спільного сумісного майна подружжя та поділу не підлягає. Крім того, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 230361338 від 30.10.2020 вбачається, що 21.10.2016 на підставі договору купівлі-продажу № 725 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пятовським О.О. [PERSON] придбала трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 22) Матеріалами справи встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] розірвано 22.01.2016. Таким чином, квартира, яка придбана відповідачкою [PERSON] 21.10.2016 не є суб`єктом спільного сумісного майна подружжя, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно форма власності приватна. Звертаючись до суд з вимогою про визнання зазначеної квартири спільним сумісним майном подружжя, а також визнання за ним права власності на частку квартири, позивач зазначав про те, що не дивлячись на те, що шлюб між подружжям було розірвано, однак фактично шлюбні відносини між подружжям продовжували існувати, подружжя мешкало однією сім`єю та вели спільне господарство. Однак суд не приймає зазначені доводи позивача, оскільки вказані обставини матеріалами справи не підтверджені та вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивач на заявляв. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі зазначено, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжям та визнання за ним права власності на частку квартири. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed