Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що вона являється онучкою [PERSON] та своєчасно сприйняла спадщину шляхом сумісного проживання з спадкодавцем на час його смерті. Заповітів бабуся не залишала. Коли позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення свої спадкових прав, йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок. Зазначене стало приводом для звернення до суду, мотивуючи свої вимоги положеннями ст. 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 16, 386, 1216-1265 ЦК України. Ухвалою від 17.07.2023 року було відкрито провадження по справі. На виконання вимог ухвали суду Одеським державним нотаріальним архівом 25.10.2023 року надано на адресу суду копію спадкової справи щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про слухання справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надали заяви про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в підготовчому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , відносився до колгоспного двору, до складу якого входили: голова домогосподарства - [PERSON] , мати - [PERSON] , дочка - [PERSON] , що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 23.06.2023 року за №166. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивач та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично є власниками 1/4 частини кожний зазначеного домоволодіння як члени колгоспного двору. З наданих позивачем доказів та матеріалів спадкових справ судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Криничненською сільською радою 06.01.1998 року. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила 1/4 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказану спадщину прийняла її онучка [PERSON] шляхом сумісного проживання з спадкодавцем на час його смерті. Родинні відносини між спадкоємцем та спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] видане Болградським Рай бюро РАГС 17.01.1952 року, актовий запис №97, де в графі «мати» вказана « [PERSON] », свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] видане Криничненською сільською радою 22.11.1968 року, актовий запис №64, де в графі «батько» вказаний « [PERSON] » та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області 12.12.1992 року, актовий запис №33, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». З матеріалів спадкової справи №725/00, заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлої [INFO] [PERSON] - вбачається, що з заявою до нотаріуса звернулась онучка померлої - позивач [PERSON] про прийняття спадщини за законом після смерті бабусі та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку розміром 2,61 га, розташованої в КСП «Криничне» с. Криничне Болградського району та своєчасно прийняла спадщину до складу якої входила 1/4 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом постійного проживання. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст. 549 ЦК в редакції 1963 року). Будь-які інші спадкоємці до нотаріуса не звертались. Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець за законом шляхом вступу в управління спадковим майном своєчасно прийняла спадщину після смерті бабусі [PERSON] . На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, вона набула право на це майно, а саме на 1/4 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Виконкому Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області №63 від 29.03.2007 року було вирішено оформити право власності на зазначено домоволодіння за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та відповідно Криничненською сільською радою проведена реєстрація домоволодіння за [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 27.06.2012 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 357501150 від 07.12.2023 року, право власності (приватна спільна часткова) на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за гр. [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка та [PERSON] - 1/4 частка. Отже, 1/4 частина вищезазначеного будинку залишилася не оформленою згідно вимог чинного законодавства, тобто відсутній правовстановлюючий документ на частку, яка належала померлій [INFO] [PERSON] , як члену колишнього колгоспного двору. Позивач [PERSON] успадкувала 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] після смерті бабусі [PERSON] , та є власником вищевказаного майна. Однак, постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. від 08.10.2019 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні право установчі документи на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на ім`я спадкодавця. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19. З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкувала дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на вказане майно в порядку спадкування. При цьому суд враховую факт визнання позовних вимог відповідачем. Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved