Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

04 липня 2022 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 липня 2018 року на автодорозі М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече, на території с. Підгайці Луцького району Волинської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатом якої були пошкоджені автомобілі Fiat Doblo, [NUMBER] , під керуванням відповідача, а також автомобіль Seat Ibiza, [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Обставини вказаної ДТП розслідувалися в межах кримінального провадження №12019030130000731 від 05 липня 2019 року. Постановою слідчого від 11 листопада 2019 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з тим, що [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження, а [PERSON] тілесні ушкодження середньої тяжкості, але слідчим встановлена вина саме останнього у ДТП. За висновком слідчого, який підтримує сторона позивача, [PERSON] перебуваючи на узбіччі автодороги, що має по дві смуги руху у кожному напрямку, які розділені горизонтальною дорожньою розміткою 1.3 (подвійна суцільна лінія), яку перетинати забороняється, передом у напрямку м. Луцька, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, почав рух з одночасним маневром розвороту через дві смуги у напрямку м. Дубно, з перетином горизонтальної розмітки 1.3, при цьому перед зміною напрямку руху завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, проявив безпечність та неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу автомобілю Seat Ibiza, [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по крайній лівій смузі руху у напрямку м. Луцька, внаслідок чого на крайній лівій смузі руху у напрямку м. Луцька відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів. Згідно проведеної на замовлення позивача висновку судової експертизи, розмір матеріального збитку завданого [PERSON] внаслідок ДТП становить 301\~690,95 грн., що становить собою ринкову вартість автомобіля Seat Ibiza, [NUMBER] , станом на дату ДТП. Судовим експертом було встановлено, що відновлювальний ремонт вказаного автомобіля є дорожчим його ринкової вартості до ДТП, а тому є економічно недоцільним, а сам автомобіль вважається фізично знищеним. Посилаючись на вищевикладене, з врахування заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 301\~690,95 грн. в рахунок відшкодування матеріальної школи, а також 100\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.2-7, 82-84). Відповідач у письмовому відзиві, який складається з відзивів на первісний позов, а також на заяву про збільшення позовних вимог, позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що жодним судовим рішенням не встановлена вина [PERSON] у ДТП. Вказує, що у позивача [PERSON] станом на дату ДТП не виникло право власності на автомобіль Seat Ibiza, [NUMBER] , а отже він не може бути позивачем у справі. Також вказує, що позивач не звертався до МТСБУ із заявою про отримання страхового відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди вважає завищеним. Стосовно проведеної на замовлення позивача висновку судової експертизи завданого збитку, відповідач вважає її неналежною, оскільки розмір завданого збитку визначений станом на 10 вересня 2022 року, а не на дату ДТП. Крім того автомобіль позивача мав механічну коробку передач, а для визначення ринкової вартості, для порівняння, взятий автомобіль з автоматичною коробкою передач (т.1 а.с.48-50, т.1 а.с.132-133). В судовому засіданні позивача та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник, у судовому засіданні, позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 04 липня 2018 року на автодорозі М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече, на території с. Підгайці Луцького району Волинської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатом якої були пошкоджені автомобілі Fiat Doblo, [NUMBER] , під керуванням відповідача, а також автомобіль Seat Ibiza, [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Обставини вказаної ДТП розслідувалися в межах кримінального провадження №12019030130000731 від 05 липня 2019 року. Постановою слідчого від 11 листопада 2019 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з тим, що [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження, а [PERSON] тілесні ушкодження середньої тяжкості, але слідчим встановлена вина саме останнього у ДТП. За висновком слідчого, який підтримує сторона позивача, [PERSON] перебуваючи на узбіччі автодороги М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече, на території с. Підгайці Луцького району Волинської області, що має по дві смуги руху у кожному напрямку, які розділені горизонтальною дорожньою розміткою 1.3 (подвійна суцільна лінія), яку перетинати забороняється, передом у напрямку м. Луцька, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, почав рух з одночасним маневром розвороту через дві смуги у напрямку м. Дубно, з перетином горизонтальної розмітки 1.3, при цьому перед зміною напрямку руху завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, проявив безпечність та неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу автомобілю Seat Ibiza, [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по крайній лівій смузі руху у напрямку м. Луцька, внаслідок чого на крайній лівій смузі руху у напрямку м. Луцька відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів (т.1 а.с.14-15). В матеріалах справи відсутні докази оскарження стороною відповідача вказаної постанови слідчого. Згідно проведеної на замовлення позивача висновку судової експертизи, розмір матеріального збитку завданого [PERSON] внаслідок ДТП становить 301\~690,95 грн., що становить собою ринкову вартість автомобіля Seat Ibiza, ХМ5826, станом на 10 вересня 2022 року. Судовим експертом було встановлено, що відновлювальний ремонт вказаного автомобіля є дорожчим його ринкової вартості станом на 10 вересня 2022 року, а тому є економічно недоцільним, а сам автомобіль вважається фізично знищеним (т.1 а.с.91-95). Відповідач заперечуючи вказаний висновок, в ході розгляду справи клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи не заявляв. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року №328/2750/18 зроблений наступний правовий висновок: «Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Суди попередніх інстанцій вказаного вище не врахували, досліджуючи висновок експерта від 16 серпня 2016 року № 547/16, як один з доказів у справі, не взяли до уваги, що у ньому встановлена невідповідність дій Правилам дорожнього руху обох учасників ДТП, а тому відповідно до вимог статті 1188 ЦК України завдана кожним з них шкода підлягає відшкодуванню залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Таким чином, суди попередніх інстанцій неповно оцінили докази і не встановили ступінь вини кожного з учасників ДТП, а також інші обставини, які мають істотне значення для відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка мала місце як наслідок неправомірних дій водіїв транспортних засобів.» У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року №447/1403/19 зроблений такий правовий висновок: «У другому абзаці пункту 4 вказаної постанови судам також роз`яснено, що відсутність складу злочину не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Крім того, відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18, відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутность вини для цивільно-правової відповідальності. Вказане свідчить, що суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Схожий за змістом висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково вказав на неможливість вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої позивачу, до моменту ухвалення судом судового рішення відносно [PERSON] за фактом кримінального провадження, за наявності в матеріалах справи інших доказів, які свідчать про порушення останнім Правил дорожнього руху.». Застосовуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду до розглядуваної справи суд зазначає, що відсутність постанови судді про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, після закриття кримінального провадження, не свідчить про відсутність вини вказаної особи у ДТП. В такому випадку суд, в межах розгляду даної цивільної справи, самостійно оцінює обставини ДТП та надає свою власну правову оцінку винуватості чи невинуватості кожного з її учасників. Вказане спростовує доводи відповідача про відсутність судового рішення про встановлення винуватості відповідача у ДТП, як на підставу для відмови у задоволенні позову. Надаючи свою оцінку обставинам ДТП суд погоджується з висновком слідчого, який викладений у постанові від 11 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження, про винуватість саме відповідача [PERSON] у ДТП. Такий висновок слідчий мотивував технічною неспроможністю показань [PERSON] про обставини ДТП, а саме про те, що нібито зіткнення сталося після перетину ним подвійної суцільної лінії розмітки, на зустрічній смузі. За проведеною в межах кримінального провадження інженерно-транспортною експертизою, зіткнення сталося саме на тій смузі руху, по якій рухався [PERSON] , а не на зустрічній смузі руху. Факт зіткнення транспортних засобів саме на смузі руху [PERSON] підтверджується також і оглянутими судом фототаблицями з місця ДТП, де чітко видно місце зіткнення (т.1 а.с.150). Також механізм ДТП, який описаний у постанові слідчого, повністю підтверджується характером ушкоджень, отриманих автомобілями, а саме автомобіль Fiat Doblo, [NUMBER] , отримав удару у передню ліву частину, а автомобіль Seat Ibiza, [NUMBER] , - у передню частину автомобіля. Вказане підтверджує, що [PERSON] намагався здійснити розворот через подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, отримавши при цьому удар лише у ліву проекцію автомобіля (т.1 а.с.150 зворот 151 зворот). До того ж стверджуючи про свою невинуватість у ДТП [PERSON] не пояснив, яким пунктом ПДР, на його думку, дозволений маневр розвороту через подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки. Крім того слід врахувати, що [PERSON] у встановленому порядку не оскаржував постанову слідчого про закриття кримінального провадження, в якій встановлена саме його винуватість у ДТП. Враховуючи, що [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої важкості, він міг наполягати на скасуванні постанови слідчого та встановлення вини іншого учасника ДТП у ньому, в межах кримінального провадження. Заперечуючи свою вину у ДТП в межах даного цивільного спору, та не оскаржуючи постанову слідчого з протилежним висновком, відповідач тим самим допускає суперечливу поведінку, яку неможливо пояснити поважними причинами. Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що у розглядуваному ДТП винуватий саме відповідач [PERSON] , який порушив п.п.2.3 «б», 10.1, 10.4 ПДР, а також вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.3, а отже він, на підставі ст.1166 ЦК України, зобов`язаний нести цивільну відповідальність за завдану ним шкоду внаслідок ДТП. Відповідач не надав суду жодних доказів того, що його цивільно-правова відповідальність у встановленому порядку була застрахована на час ДТП, а отже він несе відповідальність за завдану шкоду у повному обсязі. Доводи сторони відповідача про те, що позивач не звертався із заявою про виплату регламентної виплати до Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд відхиляє, оскільки чинним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено обов`язку потерпілого звертатися за такою виплатою. Крім того, помилковими є доводи відповідача, що позивач не вправі звертатися до суду із цим позовом, бо на час ДТП транспортний засіб ще не був зареєстрованим на нього, адже відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року №200/21325/15-ц, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. У даному випадку позивач керував транспортним засобом на достатній правовій підставі, передбаченій п.2.2 ПДР, а саме маючи посвідчення водія та реєстраційний документ на автомобіль, а тому він може заявляти позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди, завданої цьому майну. Визначаючи розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, суд виходить з наданого позивачем висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи Волинського НДЕКЦ МВС України від 10 вересня 2022 року, в якому встановлений розмір матеріальної шкоди, який завданий позивачу, у розмірі 301\~690,95 грн. Заперечуючи вказаний висновок експерта сторона відповідача не клопотала про проведення додаткової чи повторної експертизи, висновку експертизи на власне замовлення, або, принаймі, звіту про оцінку матеріального збитку, суду не надала. Враховуючи відсутність будь-яких доказів про інший розмір матеріального збитку, суд виходить з тих доказів, які є в матеріалах справи, та задовольняє позовні вимоги в цій частині повністю. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що внаслідок ДТП, в якому винний відповідач, був фізично знищений транспортний засіб позивача, а самому йому були завдані легкі тілесні ушкодження, суд дійшов висновку, що на його користь слід присудити 20\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 100\~000,00 грн. є завищеним. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 3 216,91 грн. ((301\~690,95 + 20\~000,00) / 100). Також з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на проведення судової експертизи у розмірі 2\~265,36 грн. Стягуючи ці витрати у повному обсязі, суд виходить з того, що експертиза була проведена для визначення розміру матеріального збитку, а в цій частині позовні вимоги були задоволені повністю (т.1 а.с.85-89).

Outcome: partial