Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «БМБУД» про стягнення заборгованості за заробітною платою, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 жовтня 2021 року [PERSON] , відповідно до Наказу № 260К від 18 жовтня 2021 року, був прийнятий на роботу в ТОВ «БМБУД», на посаду водія автотранспортних засобів. 03 травня 2022 року він був призваний на військову службу у Збройні Сили України, що підтверджується відповідним записом у Військовому квитку Серії [NUMBER] , та проходить військову службу. Оскільки Відповідач протягом 2022 року систематично затримував виплату заробітної плати Позивачу, то 02 січня 2023 року, відповідно до Наказу № 2 К від 02 січня 2021 року, Позивач був звільнений Відповідачем з роботи за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Пунктом 2 Наказу № 2 К від 02 січня 2023 року встановлено виплатити Позивачу компенсацію за 18 (вісімнадцять) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та 1 (один) календарний день додаткової відпустки. Однак, 02 січня 2023 року, при звільненні Позивача, Відповідачем не було повідомлено письмово Позивача про всі належні йому виплати при звільненні, а також не було здійснено виплату заробітної плати на день звільнення та заборгованості по заробітній платі за попередні періоди, а також не було виплачено компенсацію за невикористані ним дні щорічної основної відпустки. До своєї відповіді № 72 від 13 липня 2023 року на адвокатський запит від 29 червня 2023 року, Відповідач додав Розрахункові листки за січень - липень 2022 року, згідно з якими до виплати Позивачу належить загальна сума 31 728,98 грн. (тридцять одна тисяча сімсот двадцять вісім гривень, 98 копійок), до якої входить заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьований період, а також середній заробіток, що належить до оплати мобілізованим військовослужбовцям Збройних Сил України. Також, Відповідачем було надано Довідку про середньомісячну заробітну плату Позивача, відповідно до якої середньоденна заробітна плата Позивача становила 402,27 грн. До своєї відповіді № 82 від 04 серпня 2023 року на адвокатський запит від 20 липня 2023 року, Відповідач додав Розрахунковий листок за січень 2023 року, згідно з яким до виплати Позивачу належить загальна сума 36 170,65 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят гривень, 65 копійок), з яких 31 728,98 грн. (тридцять одна тисяча сімсот двадцять вісім гривень, 98 копійок) - заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьований період, а також середній заробіток, що належить до оплати мобілізованим військовослужбовцям Збройних Сил України та 4 441,67 грн. (чотири тисячі чотириста сорок одна гривня, 67 копійок) - компенсація невикористаних днів відпустки. Оскільки зазначена заборгованість по заробітній платі та компенсації невикористаної відпустки позивачу не виплачена з вини відповідача, так як ТОВ «БМБУД» не виконав свого обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 116 К3пП України, а також оскільки спір щодо розміру невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки відсутній, то відповідач крім того повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати, але не більш як за шість місяців. А саме, з дня звільнення Позивача до дня подання даної позовної заяви минуло понад шість календарних місяців, тому Відповідач повинен виплатити Позивачу середній заробіток за шість місяців, який слід рахувати з 03 січня 2023 року до 02 липня 2023 року. Таким чином, як зазначалось вище, середньоденний заробіток Позивача становить 402,27 грн., період прострочення виплати з 03 січня 2023 року до 02 липня 2023 року становить 131 робочих днів, отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 52 697,37 грн. (п`ятдесят дві тисячі шістсот дев`яносто сім гривень, 37 копійок). Всього Відповідач повинен виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі, компенсацію невикористаних днів відпустки, а також середній заробіток за весь період затримки виплати в загальній сумі 88\~868, 02 грн. З огляду на зазначене, [PERSON] просить суд стягнути з ТОВ «БМБУД» заборгованість із невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 36\~170, 65 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 52\~697, 37 грн та сплачену суму судового збору. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. 18.09.2023 судом зареєстровано письмовий відзив представника відповідача ТОВ «БМБУД», у якому він зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відзив мотивований тим, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введений воєнний стан, дія якого продовжується і на теперішній час. Листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.07.1 Торговопромислова палата України підтверджує, що зазначені обставини (військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форсмажорних обставин (обставин непереборної сили). Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем згідно розрахункового листа за січень становить 36\~170, 65 грн. 03.10.2023 судом зареєстровано відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що відповідач частково визнає позов. А саме, в частині заборгованості перед Позивачем із невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 36 170,65 гри., відповідач позов визнав, однак заперечив проти позову в частині стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 52 697,37 грн. Поряд з цим, свої часткові заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 було введено воєнний стан, дія якого продовжується, а листом № 2024/02.07.1 від 28 лютого 2022 року Торговопромислова палата підтверджує, що зазначені обставини є форс мажорними. Аналізуючи судову практику в подібних справах, зокрема і постанову Верховного Суду від 11 листопада 2015 р. по справі № 62159цс15 та постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, а також зміст Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», слід дійти висновку, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Відповідач не виконав обов`язку виплатити позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки, закріпленого ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ні в день звільнення 02 січня 2023 року, ні протягом подальшого періоду до подання до суду позовної заяви позивачем, ні після відкриття судом провадження по справі. Крім того, відповідач мотивує невиплату заробітної плати позивачеві форсмажорними обставинами, хоча не надає пояснень та доказів того, як саме введений воєнний стан перешкоджає відповідачу здійснити розрахунок із позивачем. Слід зазначити, що відповідач, як юридична особа, зареєстрований та здійснює свою господарську діяльність не в зоні бойових дій, чи на прифронтовій території; відповідач не перебуває на стадії припинення чи щодо нього не розпочато процедуру банкрутства через введений воєнний стан в Україні. А крім того, ні на численні усні звернення позивача до відповідача про виплату заробітної плати після звільнення, ні на письмове звернення позивача, відповідач не повідомив його про настання форс мажорних обставин, які об`єктивно перешкоджають здійсненню виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки. Таким чином, враховуючи наведене, представник позивача вважає, що відповідач спекулює введенням воєнного стану в Україні та безпідставно посилається на наявність форс мажорних обставин маючи на меті уникнути від виконання свого обов`язку як роботодавець перед працівником щодо виплати заробітної плати та інших належних працівнику виплат та компенсацій, а також уникнути від відповідальності за безпідставне прострочення. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кушнірчук В. М. в судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «БМБУД» будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно трудової книжки серії [NUMBER] від 20 липня 2007 року, 19 жовтня 2021 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ТОВ «БМБУД». 02 січня 2023 року позивача звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. 03 травня 2022 року [PERSON] був призваний на військову службу у Збройні Сили України, що підтверджується відповідним записом у Військовому квитку Серії [NUMBER] , та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується довідкою № 296 від 03 грудня 2022 року. Згідно наказу ТОВ «БМБУД» № 2К від 02.01.2023, позивача [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У пункті 2 Наказу вказано: «Виплатити [PERSON] компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та 1 календарний день додаткової відпустки. Згідно розрахункових листів за січень - липень 2022, заборгованість по заробітній платі становить 31\~728, 98 грн., до якої входить заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьований період, а також середній заробіток, що належить до оплати мобілізованим військовослужбовцям Збройних Сил України. Як вбачається із довідки ТОВ «БМБУД» про середньомісячний заробіток, середньоденна заробітна плата [PERSON] 402,27 грн. Згідно розрахункового листка за січень 2023 року, до виплати [PERSON] належить загальна сума 36 170, 65 грн., з яких 31 728,98 грн. - заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьований період, а також середній заробіток, що належить до оплати мобілізованим військовослужбовцям Збройних Сил України, а 4 441, 67 грн. - компенсація невикористаних днів відпустки. З врахування встановлених обставин суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України). Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.); додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.); інші заохочувальні та компенсаційні виплати (до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми). Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та другої статті 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, судом встановлено, що відповідачем ТОВ «БМБУД» нараховано, але не виплачено [PERSON] станом на день звільнення заробітну плату, яка підлягала виплаті у день звільнення позивача 02.01.2023, однак не виплачена по даний час. Відтак, судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі та компенсації невикористаних днів відпустки становить 36\~170,\~65 грн, що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «БМБУД» та визнається товариством. Зазначене є підставою для стягнення заробітної плати в зазначеному розмірі в судовому порядку, а тому суд вважає, що позов у цій частині підлягає до задоволення. Отож, судом встановлено, що відповідачем в день звільнення не виплачено позивачу нараховану заробітну плату та компенсацію невикористаних днів відпустки у розмірі 36\~170, 65 грн. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17. Відповідно до абзацу третього пункту другого розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно абзацу першого пункту восьмого розділу IV вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно абзацу другого пункту восьмого розділу IV вищевказаного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] суд визначає шляхом ділення загальної суми виплат позивача за останні два місяці, які становлять 17 700 грн, на кількість робочих днів за вказаний період (17 700 / 44 = 402,27 грн). Відтак, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 402,27 грн. Позивач у своєму позові вказує, що має право на одержання від відповідача виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, але не більш як за шість місяців, тобто з 03.01.2023 по 02.07.2023. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки, як це просить позивач, суд зазначає, що в даному випадку розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати обчислюється з 03.01.2023 по 02.07.2023 та становить 129 робочих днів, тобто у межах шести місячного строку, визначеного ст. 117 КЗпП України, а не 131 робочий день, як про це в позовній заяві зазначено позивачем. Як уже наведено вище, середньоденний заробіток позивача становить 402,27 грн, період прострочення становить з 03.01.2023 по 02.07.2023 129 робочих дні, отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 51\~892, 83 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ТОВ «БМБУД» в користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03.01.2023 по 02.07.2023 в розмірі 51\~892, 83 грн плати без урахування податків і зборів. Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, про те, що введення з 24 лютого 2022 року воєнного стану у зв`язку з збройною агресією проти України, який триває й до цього часу, є форсмажорною обставиною (обставиною непереборної сили), внаслідок настання якої стало неможливим виконання ним зобов`язань щодо виплати заробітної плати, та у зв`язку з чим просить не стягувати з ТОВ «БМБУД» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15ц). Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику це обов`язок роботодавця. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 610/2068/19. Згідно із частиною першою статті 141 Закону України «Про торговопромислові палати в Україні», Торговопромислова палата України та уповноважені нею регіональні торговопромислові палати засвідчують форсмажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форсмажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч. 1). Форсмажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада тощо (частина друга статті 141 Закону України «Про торговопромислові палати в Україні»)». У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форсмажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форсмажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачу, як звільненому працівникові, сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Також, відповідачем жодним чином не обґрунтовано яким чином введений в країні воєнний стан унеможливив виконання ним зобов`язань щодо виплати заробітної плати та компенсації за дні невикористаної відпустки, належних звільненому працівнику. При цьому, суд враховує, що ТОВ «БМБУД» здійснює свою господарську діяльність не в зоні ведення бойових дій, та відповідачем не надано доказів того, що внаслідок введення в країні воєнного стану йому було завдано збитків, в тому числі не надано сертифіката про форсмажорні обставини (обставини непереборної сили), який видається Торговопромисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торговопромисловими палатами. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ТОВ «БМБУД» в користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 36\~170, 65 грн, а також 51\~892, 83 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати без урахування податків і зборів. Згідно пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Також, в порядку, визначеному статтею 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1073, 60 грн, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Також, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: partial