Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Бурлак звернулася до суду з даним позовом 19.13.2022р. у якому просила визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 26.12.2019р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] за кредитним договором №014/0027/74/58281 від 29.06.2006р.; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 26.12.2019р., посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. зареєстрованого в реєстрі за №4395, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] та зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» прийняти від неї суму заборгованості за кредитним договором 1808483,64 грн. Позов вмотивовано тим, що фінансова компанія не мала права відступити права вимоги за іпотечним договором фізичній особі та тим, що у порушення норми пункту 1 підпункту 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник Калініної адвокат Галайчук Г.С. надала суду відзив у якому просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що спірний договір не суперечить вимогам чинного законодавства і немає підстав для визнання його недійним. Представник позивачки позов підтримала. просила його задовольнити. \~ \~ \~ \~ Представник Калініної проти задоволення позову заперечувала. Інші учасник справи у засідання не явилася, повідомлялися належним чином про час та місце проведення засідання. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.2011 року по справі №2/1522/8414/11 стягнуто з\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Центральним РВ ОМУ УМВД України в Одеській області 27 червня 1997 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка\~зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль`в особі Одеської обласної дирекції Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0027/74/58281 від 29.06.2006\~року\~у розмірі 1 808 483 (один мільйон вісімсот вісім тисяч чотириста вісімдесят три\~грн.) 64коп. Рішення набрало законної сили, видано виконавчі листи. 19.12.2019р. між стягувачем (кредитором) АТ «Райффайзен Банк Аваль» та новим кредитором АТ «ОКСІ БАНК» було укладено договори про відступлення права вимоги, за яким кредитор відступив новому кредитору право вимоги з позичальника [PERSON] за кредитним договором № 014/0027/74/58281 від 29.06.2006р. по основній сумі боргу 3048347,51 грн., по процентах за користування кредитом 4122513,67 грн. та по пені 31956507,74 грн. та іпотечним договорам від 12.07.2006 р. та від 02.09.2008 р., укладеним між тими ж сторонами. 19.12.2019 року між АТ «ОКСІ БАНК» та новим кредитором ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено Договір про відступлення права вимоги по кредитному договору №014/0027/74/58281 від 29.06.2006р. та іпотечному договору, позичальника [PERSON] 26.12.2019 року між TOB «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги по кредитному договору №014/0027/74/58281 від 29.06.2006р. В цей же день між TOB «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] укладено Договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором позичальника [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. зареєстрованого в реєстрі за №4395. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2020 року заяву [PERSON] про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі №2/1522/8414/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження ВП №60500214 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-8414/11, виданого 06.03.2012 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0027/74/58281 від 29.06.2006 року у розмірі 1 808 483 (один мільйон вісімсот вісім тисяч чотириста вісімдесят три грн.) 64коп., суми державного мита у розмірі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 гривень, а саме стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника фізичну особу - [PERSON] . Відповідно до пункту\~1 частини\~1 статті\~512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-який стадії процесу. За змістом статті\~512 ЦК України, статті\~8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення договорів факторингу), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина\~1 статті\~514 ЦК України). Відповідно до частини\~1 статті\~24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Положення частини\~1 статті\~1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу. Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина\~1 статті\~1083 ЦК України). В обох договорах факторингу від 28\~листопада 2014\~року його сторони погодили, що фактор має право розпоряджатися правами вимоги на власний розсуд, у тому числі здійснювати наступне відступлення прав вимоги на користь третіх осіб за будь-яку ціну. Визначення факторингу міститься у статті\~49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7\~грудня 2000\~року №\~2121\-III, в якій зазначено, що факторинг\~ це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті\~1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом\~1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3\~квітня 2009\~року №\~231» від 6\~лютого 2014\~року №\~352 до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів\~ суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Зі статей\~1077 та 1079 ЦК України та частини\~5 статті\~5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інте\-реси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Фінансова установа\~ це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт\~1 частини\~1 статті\~1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з пунктом\~5 частини\~1 статті\~1 того ж Закону фінансова послуга\~ це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством,\~ і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт\~11 частини\~1 статті\~4 Закону). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою, вимоги до такого договору визначені у статті\~6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило, за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання. Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини\~1 та 2 статті\~7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11\~вересня 2018\~року у справі №\~909/968/16 дійшла вис\-новку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт\~ фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор\~ банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник\~ набувач послуг чи товарів за первинним договором). У постанові від 31\~жовтня 2018\~року у справі №\~465/646/11 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа у будь\--якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини\~3 статті\~512 та статті\~1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме: кредитор\~ банк або інша фінансова установа. Разом із тим суд вважає, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина\~2 статті\~1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття\~1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. Як убачається з встановлених судом обставин, із укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця (ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінансгруп»), який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу (Калініна), яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. Відповідно до частини\~1 статті\~203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною\~1 статті\~215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами\~13, 5 та 6 статті\~203 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки договори відступлення прав вимоги за кредитним зобов`язанням позивача від 26.12.2019р. були укладені ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» на користь фізичної особи Калініної, у порушення положень частини третьої\~статті 512\~та\~статті 1054 ЦК України, бо для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, та вимоги ст.24ч.1 Закону України «Про іпотеку» в частині одночасності здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням та відступлення прав за іпотечним договором, то оспорювані договори відступлення прав вимоги повинні бути визнані судом недійсними. Крім цього, позивач просив суд зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» прийняти від неї суму заборгованості за кредитним договором 1808483,64 грн. Сторона позивача у порушення вимог ст.81 ч.1 ЦПК України не надала суду доказів, що зазначена фінансова установа відмовлялася прийняти вказані кошти, а отже і підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 1984,80 грн.

Outcome: partial