Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільному майні, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] померла [PERSON] , з якою вони з 1999 року проживали як чоловік та дружина, але шлюб між ними зареєстрований не був. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року по справі № 753/18497/20 був встановлений факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 27.04.2020, а тому, у відповідності до вимог чинного законодавства, факт, встановлений рішенням суду не підлягає додатковому доказуванню. За період спільного проживання ними було придбано спільне майно, а саме: квартира, під номером [ADDRESS] , загальною площею 30 кв.м, та житловою площею 16,8 кв.м (придбана на підставі договору купівлі-продажу 16 липня 2008 року). Крім того, [PERSON] були відкриті банківські рахунки, в тому числі депозитні. Вважає, що у відповідності до вимог СК України, ЦК України та враховуючи позицію Верховного Суду, на майно набуте за час шлюбу діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Також позивач вказує, що з огляду на вимоги чинного законодавства, придбане ними майно за час спільного проживання, а саме квартира та грошові кошти на рахунках в банківських установах, належать в рівних частинах йому та померлій [PERSON] і при цьому захист його прав повинен здійснюватися шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна та грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту), відкритих на ім`я [PERSON] . Відповідач по справі [PERSON] є рідною сестрою померлої та спадкодавцем за законом другої черги, а тому і позов пред`явлено саме до неї. Просить суд визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , право власності на: - 1/2 частки об`єкту нерухомого майна кватири під номером [ADDRESS] , загальною площею 30 кв.м, та житловою 16,8 кв.м, реєстраційний номер 23804560; - 1/2 частки грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) відкритих на ім`я [PERSON] , станом на 27 квітня 2020 року. Також просить покласти на відповідача витрати, понесені ним у зв`язку із зверненням до суду. В ході розгляду справи представником позивача було подано уточнену позовну заяву в зв`язку з залученням до участі в розгляді справи співвідповідача [PERSON] з посиланням на те, що факт спільного проживання позивача з покійною [PERSON] підтверджено відповідним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 і оскільки майно, а саме грошові кошти у банку та квартира по [ADDRESS] були придбані саме в цей період, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, враховуючи, що між подружжям не укладалося будь яких договорів щодо розподілу такого майна, частка кожного у спірному майні становить по 1/2. Відповідач по справі [PERSON] є рідною сестрою померлої [PERSON] та спадкоємцем другої черги за законом, яка оформила свої спадкові права на нерухоме майно, придбане померлою [PERSON] в період спільного проживання з позивачем. В подальшому, 20 грудня 2022 року відповідач [PERSON] , знаючи про права позивача на 1/2 частину спірного нерухомого майна, діючи недобросовісно, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нотаріальної контори), посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Карайкоза Г.І., реєстр № 5422, від цієї ж дати, за яким у власність [PERSON] перейшло все спірне нежитлове приміщення нотаріальної контори, що підтверджується інформаційною довідкою. Таким чином, із власності відповідача без його волі вибула 1/2 частина спірного нерухомого майна. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. У вказаному випадку власник майна, а саме позивач [PERSON] може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. У зв`язку із зазначеним, просить визнати за позивачем [PERSON] , [INFO] , право на 1/2 частину грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту), відкритих на ім`я [PERSON] , станом на 27 квітня 2020 року. Витребувати у [PERSON] у власність позивача [PERSON] 1/2 частину нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Покласти на відповідачів витрати, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду та розглядом справи. Відповідачем [PERSON] до суду направлено відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування зазначаючи наступне. Щодо рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 по справі № 753/18497/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та зміну черговості спадкування за позовом [PERSON] до неї, [PERSON] , був встановлений факт спільного проживання з порушенням норм матеріального та процесуального права, без витребування усіх необхідних доказів про які було заявлено, без належного їх дослідження, позивач [PERSON] проживав з її сестрою [PERSON] певний час, але вони не жили як сім`я, не вели спільне господарство, спільний бюджет, позивачем у Дарницькому суду м. Києва не було доведено усіх складових проживання однією сім`єю, насамперед у [PERSON] та її сестри [PERSON] не було спільного бюджету, не було довіри та прав і обов`язків, які притаманні подружжю, її адвокатом було заявлено клопотання про витребування доказів із ГУ ДПС у Черкаській області, що її сестра [PERSON] працювала і до останніх днів отримувала досить великі доходи, що Дарницьким районним судом м. Києва не було зроблено. У ч. 2 ст. 3 СК України зазначається, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, проте у ч. 2 ст. 21 СК України зазначається, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Проте, навіть, як брати до уваги рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 по справі № 753/18497/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та зміну черговості спадкування, то згідно з Сімейним кодексом України, а саме ст. 57, особистою приватною власністю чоловіка та дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судова практика у справах про поділ майна подружжя вказує на те, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому сам собою факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які застосовано в практиці Касаційного цивільного суду, у спорах щодо розподілу майна подружжя, визначено, що особистою приватною власністю одного з подружжя є майно, хоч і придбане у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Чинним законодавством передбачений особливий порядок здійснення права власності подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, має бути нотаріально посвічений. Поряд з іншими правовими інститутами, реалізацію вказаного конституційного права забезпечує нотаріат. У відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинної на момент укладення договору купівлі-продажу, а саме 16.07.2008, передбачено було, що договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення договору купівлі-продажу квартири, яка розташована в [ADDRESS] , повинна була посвідчуватися нотаріально. Про наявність згоди другого з подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена та дату її посвідчення. Згода подружжя на укладення договору має бути викладена на окремому документі (заяві). Другий з подружжя, надаючи згоду на розпорядження спільним майном, має право при цьому визначити умови, за яких майно відчужується чи набувається. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. На сьогодні діє наказ «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», але так як договір купівлі-продажу укладався у 2008 році, тому і застосовано норму інструкції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004. Відповідно до сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зазначених випадках договори щодо розпорядження майном посвідчуються без згоди другого з подружжя. Вивчаючи докази, які додані позивачем до позовної заяви, а саме копію договору купівлі-продажу квартири, яка розташована в [ADDRESS] , відповідач робить висновок, що зазначена заява додавалася до договору купівлі-продажу, але не на згоду, а саме про те, що [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, що було визнано позивачем ще на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Тому звертає увагу суду на вищезазначене і на докази надані позивачем [PERSON] , саме на копію договору купівлі-продажу та на його зміст, згідно якого доведення факту непроживання [PERSON] із [PERSON] не має ніякого значення, так як це було визнано [PERSON] ще у 2008 році. Отже, викладені вимоги у позовній заяві, на думку відповідача, не підлягають задоволенню, так як є не доведеними і не обґрунтованими, а також на підставі наданих доказів позивачем, самі по собі свідчать про протилежне. Стосовно грошових коштів (вкладів) внесених у банківські установи, за договорами банківських вкладів, то на них накладено обтяження ГУ ДПС у Черкаській області від 28.11.2022 року за несплачені борги [PERSON] . У зв`язку з цим просить ухвалити рішення суду, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представником позивача [PERSON] адвокатом Кецкалом В.В. до суду направлено відповідь на відзив, у якому зазначено про те, що відповідач, як аргумент на користь своєї позиції вказує про те, що нібито спірне майно квартира [ADDRESS] , була придбана померлою дружиною позивача [PERSON] за її особисті кошти, які вона отримала в якості заробітку від своєї діяльності як нотаріуса, а тому, як вважає відповідач, таке майно не підлягає поділу. Інших вагомих правових чи не правових аргументів на користь процесуальної позиції відповідача такий документ не містить. Так, факт спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлений рішенням суду та не підлягає додатковому доказуванню. Будь якої іншої домовленості, крім рівності часток щодо прав на спільне майно, у позивача з його дружиною ніколи не існувало, а шлюбних договорів вони не укладали. Нормами чинного законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, повинен її спростувати. Тобто тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Однак будь яких доказів того, що спірна квартира за життя [PERSON] була придбана нею за особисті кошти, відповідач [PERSON] суду не надала, презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу спірного майна не спростувала, що є її процесуальним обов`язком. Доходи, отримані від здійснення нотаріальної діяльності фактично є заробітною платою, а враховуючи вимоги ч. 2 ст. 61 СК України в тому числі і заробітна плата отримана одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому всі доходи позивача та його дружини, які були використані в інтересах сім`ї, зокрема, на купівлю квартири, також є їх спільною власністю. Доказів того, що спірна квартира придбавалась за особисті кошти [PERSON] , на думку представника позивача, матеріали справи не містять. Твердження відповідача про те, що договір на придбання квартири [ADDRESS] містить пункт про те, що покупець [PERSON] не перебуває у шлюбі, то вона дійсно не перебувала у зареєстрованому (офіційному) шлюбі із позивачем, що констатовано в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року по справі № 753/18497/20, де встановлено, що позивач і його дружина проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Однак, це ніяким чином не змінює статус спірного майна, яке придбано за спільні сімейні кошти під час спільного проживання та можливість його поділу. Враховуючи зазначене, представник позивача вважає, що доводи відповідача проти заперечення їх позову не ґрунтуються на законі та є непереконливими. Отже, будь які обставини, викладені відповідачем у відзиві на заявлений позов, з якими погоджувалася би сторона позивача відсутні, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] адвокат Кецкало В.В. в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові з урахуванням заявлених уточнень щодо предмету спору. Пояснив, що його довіритель та [PERSON] тривалий час проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка, але шлюб офіційно не реєстрували. [PERSON] померла [INFO] і після її смерті відкрилася спадщина. Її сестра [PERSON] , як спадкоємець другої черги за законом, скориставшись ситуацією, спадщину після [PERSON] прийняла та оформила. В подальшому, знаючи, що в судовому порядку доведено факт спільного проживання її сестри з позивачем, у зв`язку з чим позивач є законним власником 1/2 частини майна, придбаного під час їх спільного проживання, а також про те, що в судовому порядку вирішується визнання права власності на половину спільного сумісного майна подружжя, всупереч норм закону та моралі, відчужила успадковане нерухоме майно іншій особі, а саме [PERSON] , порушивши таким чином як права його довірителя, так і права [PERSON] . Вважає, що відповідачем та її представником не доведено, що спірне майно було придбано за особисті кошти спадкодавця, або в період, коли позивач та спадкодавець не проживали однією сім`єю, а невизнання позовних вимог є лише їх безпідставною та необґрунтованою позицією. Померлою [PERSON] у 2008 році дійсно була придбана квартира [ADDRESS] , але вказаний об`єкт нерухомості не зареєстрований, інформації про його реєстрацію у реєстрі прав власності немає. В період перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках в 2012 році [PERSON] було набуто право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору) за адресою: [ADDRESS] , право власності на які було зареєстроване за померлою, що підтверджується витягами з реєстру, а також наданими опонентом письмовими доказами. Тому, з урахуванням правової позиції ВС, викладеної у постанові від 02.11.2021, наявність інформації в реєстрі про реєстрацію права власності підтверджує сам факт права власності та його виникнення на будь-яке майно. Крім того, відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом саме на вищевказане нежитлове приміщення, яким в подальшому розпорядилася, не маючи на це права та не повідомивши про наявний між нею та цивільним чоловіком померлої спір. Також цивільним подружжям були заощаджені грошові кошти, які зберігалися на банківських рахунках, відкритих на ім`я спадкодавця, тому 1/2 частина вказаного нежитлового приміщення та коштів на банківських рахунках є власністю його довірителя як частка у спільному майні подружжя, що відповідає вимогам СК України, а також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Зазначає про те, що оскільки відповідач [PERSON] , маючи намір позбавити позивача законного права власності на частину майна, отримавши свідоцтво про право на спадкове майно, через нетривалий проміжок часу його відчужила [PERSON] , то за власником майна, в саме [PERSON] зберігається право на витребування цього майна від добросовісного набувача без визнання договору купівлі-продажу недійсним та його скасування оскільки частка цього майна, належна позивачу, вибула з його власності поза його волею. Враховуючи зазначене, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав з вказаним позовом, який, на його думку, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мельник О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині витребування майна, оскільки вважає позов безпідставним та необґрунтованим. На її думку рішення суду, яким визнано факт спільного проживання позивача та покійної сестри її довірителя був встановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки не було витребувано усіх доказів та неналежного дослідження наявних у матеріалах справи доказів. [PERSON] та [PERSON] проживали певний час разом але не як сім`я, вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, між ними не було прав та обов`язків, які виникають саме внаслідок шлюбних стосунків. Разом з тим, навіть якщо брати до уваги, що дійсно позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, то враховуючи, що покійна працювала нотаріусом та мала значні доходи, ці кошти належали особисто їй і саме за власні кошти вона придбала для себе спірну квартиру. Навіть Верховним Судом визначено, що придбане у шлюбі майно за особисті кошти одного із подружжя не є безумовною підставою для визнання такого майна спільним сумісним майном подружжя. У відповідності до вимог чинного законодавства, в разі, якби спірна квартира була придбана за спільні кошти позивача та [PERSON] , дозвіл на придбання цієї квартири позивач мав би надавати в обов`язковому порядку і така заява мала б бути посвідчена нотаріусом, а у вказаному випадку такої згоди позивач не надавав, що є підтвердженням того, що покійна придбала квартиру за власні кошти і тому така квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, спірна квартира була придбана у 2008 році, а саме в той період, який не охоплюється рішенням суду про встановлення факту родинних відносин. Вважає, що для набуття права власності обов`язковим є наявність правочину, а в 2012 році, тобто у той період коли судом визнано факт спільного проживання позивача з [PERSON] , такого правочину не було, а згідно документів наявних у матеріалах БТІ квартира, яка була придбана померлою [PERSON] у 2008 році, була реконструйована, у зв`язку з чим і була її перереєстрація, тобто вона не була придбана цивільним подружжям, навіть якби дійсно позивач з [PERSON] проживали однією сім`єю, а лише за цей час була перебудована в нежитлове приміщення, на яке померлою в 2012 році було отримано відповідне свідоцтво про право власності. У зв`язку з цим відсутні як підстави вважати успадковане її довірителем спірне нежитлове приміщення спільним сумісним майном подружжя так і підстави для витребування його частки у власність позивача, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову в цій частині. Щодо визнання права за позивачем на частку грошових коштів на особистих рахунках померлої, то в цій частині позовних вимог покладаються на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила про те, що вона придбала спірні нежитлові приміщення (нотаріальної контори) за наявності всіх правовстановлюючих документів на це нерухоме майно за продавцем, дане майно було попередньо перевірено нотаріусом на предмет наявності заборон та перешкод, тому будь-якого сумніву щодо законності такої угоди у неї не виникало. Крім цього, продавець [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу не повідомляла їй про наявність будь-яких застережень про наявність спору щодо вказаного майна. Вважає, що придбане спірне нерухоме майно належить їй на законних підставах, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову в частині витребування у неї даного майна на користь позивача. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 361. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 у справі № 753/18497/20 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування, а саме встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 27.04.2020. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Разом з тим, 16.03.2023 Дарницьким районним судом м. Києва за заявою відповідача [PERSON] переглянуто рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 року за нововиявленими обставинами та встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 17.07.2008 по 27.04.2020, в решті частини вимог відмовлено. У відповідності до договору купівлі-продажу квартири ВКО №697093 від 16.07.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 2275, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В., [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . При цьому, представником продавця вказаної квартири [PERSON] дійсно виступав позивач у цій справі [PERSON] і за умовами цього договору, а саме п. 6, останньому відомо, що [PERSON] на момент укладання договору купівлі продажу квартири не перебувала у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках. У відповідності до витягу Уманського виробничого відділку КП ЧООБТІ сформованому 22.07.2008 за № 19621365, право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] 16.07.2008. Разом з тим, у відповідності до витягу Уманського виробничого відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» сформованого 19.03.2012 за № 33507913, за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 19.03.2012, виданого виконавчим комітетом Уманської міської ради, визнано право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 36229643. Вказане також підтверджується рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради № 63 від 23.02.2012, яким, в тому числі, вирішено оформити право власності на ім`я [PERSON] на нежитлові приміщення (нотаріальну контору) загальною площею 33,5 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та рішенням про державну реєстрацію прав від 19.03.2012 реєстратора Уманського відділку КП ЧООБТ Джевага С.В. щодо проведення державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору), що розташоване в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, порядковий номер заяви в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав 2141 від 02.03.2012. З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що дійсно [PERSON] , не перебуваючи у шлюбі чи формальних шлюбних стосунках, 16 липня 2008 року придбала квартиру [ADDRESS] , але починаючи з 17.07.2008 по 27.04.2020 остання спільно проживала, як чоловік і жінка, з позивачем по справі [PERSON] , що встановлено судовим рішенням, та в цей період набула право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору), що розташовані в [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні зазначала про те, що квартира [ADDRESS] була придбана у 2008 році та в подальшому була реконструйована у нежитлове приміщення (нотаріальну контору), відомості в реєстр прав власності про що були внесені у 2012 році, і у зв`язку з тим, що похідною власністю нежитлового приміщення є саме придбана квартира у 2008 році, у той період, коли позивач [PERSON] не проживав з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка, позивач не має на цю квартиру-нежитлове приміщення жодного права, тому її довіритель і оформила свої спадкові права та на законних підставах відчужила її [PERSON] . Надаючи аналіз такій позиції представника відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності на створений у результаті реконструкції об`єкт виникає лише після його державної реєстрації. Так, відповідно до частини 1 статті 332\~ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна\~утворюється нова річ. Згідно із статтею 331 Цивільного кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Процедура та підстави державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції визначені\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2015 (зі змінами). Вказаний Порядок закріплює, що під реконструкцією слід розуміти реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт закінченого будівництвом об`єкта. При цьому вищевказаним Порядком визначений перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті його реконструкції та включає в себе: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. З урахуванням зазначених законодавчих приписів, на думку суду, у разі, якщо б дійсно відповідачем було надано будь-які належні та допустимі докази щодо проведення будівельних робіт з реконструкції та перебудови квартири [ADDRESS] , в нежитлові приміщення (нотаріальну контору) за адресою: [ADDRESS] , то вказані обставини свідчили би про утворення нового об`єкту внаслідок перебудови, а тому право власності на нього виникло з моменту реєстрації права власності на новоутворений об`єкт, що у вказаному випадку відбулося у 2012 році, тобто у встановлений судовим рішенням період фактичного спільного проживання позивача з померлою [PERSON] , як чоловіка і жінки. Дана обставина, на думку суду, вказує на наявність підстав для задоволення позову в частині визнання спірного нежитлового приміщення спільним сумісним майном подружжя. Разом з цим, матеріали справи не містять та представником відповідача в судовому засіданні не надано доказів чи посилань на такі, які б підтверджували похідність нежитлових приміщень (нотаріальної контори), розташованих за адресою: [ADDRESS] , від житлової квартири [ADDRESS] , та стороною відповідача під час розгляду справи не ставилося питання про витребування таких доказів. Більше того, у зв`язку із наданими відповідачем письмовими доказами щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, позивач у встановленому законом порядку подав заяву про уточнення позовних вимог та зміну предмету позову. В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що право власності на спірні нежитлові приміщення (нотаріальна контора), розташовані за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 19.03.2012, тобто в період часу, у який позивач [PERSON] та померла [PERSON] проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 10.09.2022 за № 309476358 приватним нотаріусом Пархоменко Н.М., Уманського районного нотаріального округу, Черкаської області, право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору), загальною площею 33,5 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано приватним нотаріусом Пархоменко Н.М., Уманського районного нотаріального округу, Черкаської області, внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64759374 від 10.09.2022, та зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія 1336, виданий 10.09.2022, приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М., за [PERSON] . Оцінюючи встановлені обставини щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, суд враховує правову позицію, викладену в постанові ВС від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, згідно якої відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне. Оскільки матеріали справи не містять будь-яких інших відомостей щодо підстав та часу реєстрації спірного нерухомого майна за померлою [PERSON] , то встановлені судом обставини свідчать про те, що дане майно було набуте за час спільного проживання позивача з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Також судом встановлено, що згідно наданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» на виконання ухвали суду від 08.11.2022 інформації, на ім`я [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , станом на 27.04.2020 обліковуються рахунки: - [NUMBER] , відкритий [NUMBER] , номер картки [NUMBER] , із залишком коштів 10588,68 грн. (валюта 908); - [NUMBER] , відкритий 20080813, закритий [NUMBER] ; - [NUMBER] , відкритий 20090814, закритий 20100816; - [NUMBER] , відкритий 20100816, закритий 20110224; - [NUMBER] , відкритий 20080813, закритий 200908134. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Верховним Судом у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15 (провадження № 61-24789св18), викладено позицію про те, що належність грошових коштів, які були внесені на рахунки у банках під час зареєстрованого, належать до спільного майна подружжя. Тобто кошти, які знаходяться на депозитному рахунку у банку є спільною сумісною власність подружжя, якщо не доведено зворотного, що також підтверджено Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 565/1362/19 від 20 жовтня 2021 року. За вказаних обставин, суд вважає, що у відповідності до вимог ст. 70 СК України, нежитлові приміщення (нотаріальна контора), розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке 19.03.2012 року зареєстроване за [PERSON] , померлою [INFO] , а також грошові кошти на рахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль» № [NUMBER] , відкритому 08.01.2020 на ім`я [PERSON] , розмір яких станом на 27.04.2023 становить 10588,68 грн., є спільним майном подружжя та належать кожному із подружжя по 1/2 частині. Оскільки у вказаному випадку один із подружжя помер, тому 1/2 частина вищевказаного нерухомого майна та грошових коштів, належить позивачу по справі [PERSON] , а інша колу спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , або подали відповідні заяви про прийняття спадщини. До суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірне нежитлове приміщення та грошові кошти, які знаходяться на банківському рахунку відкритому на ім`я [PERSON] , належать одному з подружжя особисто та є особистою приватною власністю когось із них. Отже за встановлених судом під час розгляду даної справи обставин, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1336, виданим та посвідченим Пархоменко Н.М., приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, 10 вересня 2022 року в межах спадкової справи № 27/2020, спадкоємцем за законом, у відповідності до вимог ст. 1262 ЦК України, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , є її сестра [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належали померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Уманської міської ради 19 березня 2012 року. В подальшому, відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нотаріальної контори), серія та номер 5422, виданий 20.12.2022, [PERSON] , приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, за умовами якого, відповідач [PERSON] набула право власності на вищевказані нежитлові приміщення, розташовані по [ADDRESS] , та зареєструвала право власності на нього, що підтверджується Інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованим 11.01.2023 за № 319941142. При цьому, станом на час укладення вказаного договору відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про наявність рішення Дарницького районного суду міста Києва, яким визнано встановленим факт спільного проживання, як чоловіка та жінки, позивача [PERSON] з її покійною сестрою [PERSON] 01.01.2004 року по 27.04.2020. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 19.12.2022 відповідач [PERSON] ознайомилася з матеріалами справи, що підтверджується її заявою від 19.12.2022 (а.с. 83), та володіючи інформацією, що позивач [PERSON] в судовому порядку вирішує питання визнання спірного нерухомого майна, нежитлових приміщень (нотаріальної контори), спільним майном подружжя, та, у зв`язку з цим, про належність йому 1/2 частини вказаного майна, 20.12.2022. тобто на наступний день після ознайомлення з матеріалами справи, всупереч інтересам позивача та співвідповідача [PERSON] , укладає договір купівлі-продажу з [PERSON] . Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Верховним Судом у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, викладена позиція про те, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. У вказаних постановах Велика Палата Верховного суду також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387 та\~388 ЦК України. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Оскільки судом було визнано, що позивач [PERSON] відповідно до приписів закону є власником 1/2 частини нежитлових приміщень (нотаріальної контори), розташованих за адресою: [ADDRESS] , як спільного сумісного майна подружжя, відповідач [PERSON] володіючи інформацією про те, що право власності на вказане майно було зареєстровано у період проживання позивача з померлою [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, оформила право власності на спадкове майно за законом та не маючи права відчужувати спірне нежитлове приміщення [PERSON] , так як набула право власності на нього без законних на те підстав, тому позивач [PERSON] має право на витребування частки зазначеного спірного майна, нежитлових приміщень у [PERSON] , як добросовісного його набувача. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16, п. 116 Постанови). Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про витребування майна із чужого незаконного володіння, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд приходить до наступного. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 3984,40 грн. судового збору за подання позову, що підтверджується квитанціями № 0.0.2676232343.1 від 16.09.2022 та № 83 від 28.10.2022.

Outcome: approved