Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

14 березня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Горбурова Кирила Євгеновича, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко Світлани Василівни, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, [PERSON] про скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON] . Доводи позову обґрунтовано тим, що вона є співвласником частки цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Відповідач [PERSON] була співвласником частки вказаного житлового будинку. Третя особа [PERSON] також є співвласником частки вказаного будинку. 30 листопада 2017 року з відповіді Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ММБТІ») вона дізналась, що здійснено поділ частки житлового будинку по [ADDRESS] , що належала [PERSON] , відповідно до рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14 листопада 2014 року надані окремі адреси, зокрема, [ADDRESS] та [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного рішення виконкому Миколаївської міської ради [PERSON] зареєструвала за собою право власності на спірні об`єкти нерухомості та отримала свідоцтва про право власності на нерухоме майно. [PERSON] та [PERSON] відповідно до договорів купівлі-продажу, укладеним між ними та [PERSON] є новими власниками буд [ADDRESS] . Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року, що набрало законної сили 15 лютого 2019 року, пункти 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1050 від 14 листопада 2014 року щодо надання об`єктам нерухомого майна, що утворились в результаті поділу, нових адрес по [ADDRESS] і [ADDRESS] визнані протиправними та скасовані. Зазначає, що під час розгляду цієї справи та з наданих виконкомом Миколаївської міської ради копій відповідних матеріалів, встановлено, що [PERSON] надала виконкому Миколаївської міської ради підроблений акт про фактичне користування співвласниками житловим будинком по [ADDRESS] від 07 жовтня 2014 року. В зв`язку з набранням судовим рішенням у справі № 814/1550/18 законної сили підлягають скасуванню й свідоцтва про право власності видані на підставі скасованих пунктів 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1050 на об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] та [ADDRESS] . В травні 2019 року позивач дізналась, що відповідач [PERSON] , уклавши договір дарування, подарувала [PERSON] належний їй житловий будинок по [ADDRESS] . Зазначає, що відповідачка [PERSON] , порушуючи її права як співвласника, здійснила продаж по суті не належного їй нерухомого майна, а тому зазначені договори підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 228 ЦК України. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила суд: - скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] на житловий будинок літ «А-1» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області та свідоцтво про право власності на житловий будинок літ «А-1» по [ADDRESS] про визнання права власності за [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 15 січня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. та договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 31 травня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Іваненко С.В. - визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] від 19 жовтня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Іваненко С.В. - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43574114 від 19 жовтня 2018 року права власності на житловий будинок по [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39204915 від 15 січня 2018 року на житловий будинок по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Кірюхін О.М. у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву, позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідачки [PERSON] адвокат Кірюхін О.М., у письмовому відзиві посилається на наступне. Обставини виготовлення акту ММБТІ від 07.10.2014 року, який в наступному було покладено в основу пунктів 18,19 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.11.2014 року № 1050, скасованих рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року у справі № 814/1550/18, та отримання [PERSON] свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомості, на підставі яких їх потім нею було продано відповідачам [PERSON] та [PERSON] , їй невідомі. Зокрема, між відповідачкою [PERSON] та ФОП [PERSON] у офісі останньої у бізнес центрі «Україна» по [ADDRESS] 12.12.2013 року був укладений договір № 6 на надання юридичних послуг. Узагальнений та стислий виклад розділу 1 вказаного договору свідчить про те, що [PERSON] зобов`язалась надати [PERSON] послуги по реєстрації в реєстраційній службі управління юстиції правовстановлюючого документу на 1/2 частки належного їй житлового домоволодіння [ADDRESS] , отриманню у ММБТІ технічного паспорту на це домоволодіння, оформленню в ММБТІ самочинно побудованих споруд за цією адресою з відображенням цього в інвентарній справі, реєстрації цих змін у реєстраційній службі управління юстиції з отриманням відповідного витягу, розподілу земельної ділянки та визначенню порядку користування приміщеннями за вказаною адресою з іншими співвласниками, оформленню окремої адреси належним [PERSON] спорудам та реєстрації у зв`язку з цим нової інвентарної справи і отриманню нового технічного паспорту у ММБТІ, реєстрації в реєстраційній службі управління юстиції належних [PERSON] приміщень за новою адресою, отриманню та реєстрації нової будинкової книги, приватизації земельної ділянки, на якій розташовані належні [PERSON] приміщення, з отриманням свідоцтва про право власності на неї, реєстрацією його та отриманням витягу про це у реєстраційній службі управління юстиції. На виконання своїх зобов`язань [PERSON] сплатила ФОП [PERSON] 44 287,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів. З метою виконання вищевказаного договору та у зв`язку з тим, що [PERSON] практично постійно проживає у [ADDRESS] , 17.12.2013 року вона видала на ім`я співробітниці ФОП [PERSON] - [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М., якою надала останній право представляти її з питань здачі в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , та оформлення на її ім`я права власності на земельну ділянку, що знаходиться за цією адресою. Саме з цією особою відповідачка [PERSON] переважно спілкувалася стосовно ходу виконання зазначеного договору, яка також діяла на підставі виданої їй [PERSON] довіреності від 22.09.2014 року. Станом на 09.01.2014 року сторони договору склали акт приймання передачі виконаних робіт, у якому відображено виконані ФОП [PERSON] підготовчі дії і нічого не вказано про отримання нею та передачу [PERSON] жодного правовстановлюючого документу на її ім`я. Про обсяг виконаних ФОП [PERSON] послуг станом на 10.02.2015 року свідчить перелік отриманих від неї в особі [PERSON] відповідачкою [PERSON] правовстановлюючих документів, зокрема 2-х витягів з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.11.2014 року № 1050 про надання належним [PERSON] приміщенням нових адрес - [ADDRESS] та [ADDRESS] ; 2-х технічних паспортів на зазначені об`єкти нерухомості від 28.11.2014 року; 2-х свідоцтв про право власності на зазначені об`єкти нерухомості від 03.12.2014 року; 2-х витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на зазначені об`єкти нерухомості; рішення Миколаївської міської ради від 28.01.2015 року № 45/47 про надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 469 кв. м. по [ADDRESS] . З вищевикладеного вбачається, що підготовку усіх вищевказаних документів для відповідачки [PERSON] здійснювала ФОП [PERSON] в особі виконавця Демченко Н.В. і саме вони, як вважає [PERSON] , і несуть відповідальність за акт від 07.10.2014 року, до виготовлення якого остання не має жодного відношення. Відповідачка [PERSON] у відзиві, який надійшов на адресу суду, позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем у відповідності до положень ст. 388 ЦК України. Відповідачка [PERSON] у відзиві, який надійшов на адресу суду, позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем у відповідності до положень ст. 388 ЦК України. Зазначену позицію у судовому засіданні підтримала і її представник [PERSON] . Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачка є добросовісним набувачем у відповідності до положень ст. 388 ЦК України. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Треті особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров К.Є., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. та Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області просили суд проводити судові засідання без їх участі, направили на адресу суду витребувані судом документи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи\~сторін та\~оцінивши докази\~у їх\~сукупності,\~суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1\~статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 статті 12 ЦПК України \~визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. \~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим розглядом встановлені наступні фактичні обставини. Позивачка [PERSON] є співвласником частки цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 17.07.2008 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2008 року. Третя особа [PERSON] також є співвласником частки вказаного будинку по [ADDRESS] , відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 17.07.2008 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2008 року. Відповідачка [PERSON] була співвласником частки вказаного житлового будинку по [ADDRESS] , відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 25.01.2005 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.2004 року. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1050 від 14.11.2014 року об`єктам нерухомого майна, які утворився у результаті поділу об`єкта в житловий будинок по [ADDRESS] , що належить [PERSON] , було надано нові адреси: [ADDRESS] та [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення відповідачка [PERSON] отримала відповідні Свідоцтва про право власності: серія та номер [NUMBER] на житловий будинок по [ADDRESS] , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області, серія та номер 30363867 на житловий будинок по [ADDRESS] , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області. 15 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. 31 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. 19 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 814/1550/18, що набрало законної сили 15 лютого 2019 року, пункти 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1050 від 14 листопада 2014 року щодо надання об`єктам нерухомого майна, що утворились в результаті поділу, нових адрес по [ADDRESS] і [ADDRESS] визнані протиправними та скасовані. По справі 26.11.2018 року винесено окрему ухвалу, якою повідомлено Головне управління Національної поліції в Миколаївській області про використання та/або виготовлення [PERSON] підробленого акту опису реального користування приміщенням від 07.10.2014 року. Щодо позовних вимог щодо скасування Свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] на житловий будинок по [ADDRESS] , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області, та Свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] на житловий будинок по [ADDRESS] , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області, про визнання права власності за [PERSON] . Згідно зі\~статтею 41\~Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.\~Статтею 328\~ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321\~ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року\~№ 1127\~(далі Порядок). Згідно\~пункту 6\~Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.\~Пунктом 9\~Порядку визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору. Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року\~№ 868\~, що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, в\~пункті 24\~якого встановлено, що у випадках, встановлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Суть державної реєстрації прав офіційне визнання й підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. З огляду на вищевикладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Відповідно до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 814/1550/18, пункти 18 і 19 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1050 від 14 листопада 2014 року щодо надання об`єктам нерухомого майна, що утворились в результаті поділу, нових адрес по [ADDRESS] і [ADDRESS] та на підставі яких були видані відповідні свідоцтва на право власності відповідачці [PERSON] визнані протиправними та скасовані. За такого зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки права позивачки вже відновлено рішення Миколаївського окружного адміністративного суду та є неналежним способом захисту порушеного права. Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року\~№ 925/797/17;\~від 05 лютого 2020 року\~№ 904/750/19; від 06.05.2020 року у справі\~№ 120/4617/18-а; від 27 травня 2020 року\~№ 442/2771/17; від 16 вересня 2020 року\~№ 278/657/18. Щодо позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 15 січня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 31 травня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. та договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] від 19 жовтня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. Підставою для визнання зазначених договорів недійсними позивачка [PERSON] зазначає положення ч. 1 ст. 228 ЦК України, якою передбачено що, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України). Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.\~ Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.\~ При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.\~ Публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.\~ Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.\~ Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.\~ Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Посилання позивачки [PERSON] на те, що зазначені правочини (договори купівлі-продажу, дарування) було вчинено внаслідок незаконних та протиправних дій відповідача [PERSON] , яка шляхом підроблення акту визначення конкретного користування отримала рішення виконкому, що підтверджено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 814/1550/18, зареєструвала право власності і здійснила відчуження нерухомого майна, яке належало їй на праві спільної часткової власності без отримання належної згоди співвласників, шляхом підписання акту, укладення нотаріального договору або відповідного рішення суду, а тому такий правочин порушує публічний порядок, оскільки був спрямований на порушення конституційних прав і свобод співвласників нерухомого майна її та третьої особи [PERSON] , та на використання всупереч закону їх спільної приватної власності, суд сприймає критично з огляду на наступне. У судовому засіданні позивачкою [PERSON] зазначено, що вона разом із третьою особою [PERSON] користуються спірним домоволодінням, відповідно до усталеного порядку, який існував між сторонами ними та відповідачкою [PERSON] . Частиною 1\~ст. 356 ЦК України спільну часткову власність визначено як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Згідно з ч. 1-2ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1-2 ст. 367 ЦК України \~ майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначає Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 р. № 55 (далі Інструкція № 55). Пунктом 1.2 Інструкції № 55\~ передбачено, що поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна. Згідно з п. 2.5\~Інструкції № 55\~ при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: уточняються кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах;\~\~\~\~за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. Таким чином, поділ об`єкта нерухомості, який перебуває в спільній частковій власності, можливий виключно за наявності згоди всіх співвласників або рішення суду. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 814/1550/18 лише встановлено факт відсутності згоди [PERSON] та [PERSON] на поділ об`єкту нерухомості та те, що Акт опису реального користування приміщеннями від 07.10.2014 року складено із порушеннями. Крім того, зазначеним рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду не було встановлено, що саме відповідачкою [PERSON] було виготовлено Акт опису реального користування приміщеннями від 07.10.2014 року. Наслідків виконання окремої ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року, якою повідомлено Головне управління Національної поліції в Миколаївській області про використання та/або виготовлення [PERSON] підробленого акту опису реального користування приміщенням від 07.10.2014 року, позивачкою [PERSON] суду не надано. Позивачці [PERSON] неодноразово у судовому засіданні роз`яснювалося її право звернутися до суду із клопотання про призначення судової будівельно технічної експертизи для визначення можливих варіантів поділу в натурі спірного об`єкту нерухомого майна станом на момент отримання нею та третьою особою [PERSON] свідоцтв на право власності на спадщину за законом, однак вона своїм правом не скористалася. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Таким чином позивачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені правочини (договори купівлі-продажу, дарування) було вчинено внаслідок незаконних та протиправних дій відповідача [PERSON] , які призвели до незаконного заволодіння її часткою у спірному нерухомому майні, а тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43574114 від 19 жовтня 2018 року права власності на житловий будинок по [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39204915 від 15 січня 2018 року на житловий будинок по [ADDRESS] . Зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсними договір купівлі продажу та договору дарування. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed