Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя. В обгрунтування позову позивач вказує, що 29 квітня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 790, що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 19.04.2005 року. З час перебування у шлюбу подружжям було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 26.12.2022 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.03.2023 року від відповідача до суду надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 23.03.2023 року вирішено клопотання представника позивача про витребування доказів задовольнити. Витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни (65078м.Одеса, вул. Ген.Петрова, 33 оф.43) належним чином засвідчені копію договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер:4949, від 22.04.2021 року, а також копії документів, що були надані під час його посвідчення. 03.04.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву відповідач позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. 25.04.2023 року від позивача до суду надійшла заява про зміну предмета позову, яка прийнята судом до розгляду. Ухвалою суду від 08.06.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 28.11.2023 року від позивача до суду надійшла заява про недостовірність доказу. 28.11.2023 року від позивача до суду надійшли пояснення. 05.12.2023 року від відповідача до суду надійшли пояснення. У судове засідання призначене на 07.12.2023 року з`явились представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Під час судового засідання сторона позивача наполягали на задоволенні позову, а представник відповідача в свою чергу заперечували проти задоволення позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 29 квітня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 790, що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 19.04.2005 року. На цей час шлюб сторін не розірвано. 21.09.2004 року, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем, [PERSON] було укладено договір №10 про інвестування в будівництво жилого будинку [ADDRESS] , згідно з умовами якого БУ №463 ВАТ «Чорноморгідробуд» мало передати відповідачці за актом прийому-передачі двокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] . 29.11.2007 року на підставі акту прийому-передачі №4 [PERSON] було передано забудовником двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 07.07.2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на двокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] . Указане свідоцтво було видане на підставі договору про інвестування у будівництво жилого будинку від 21.09.2004 року №10 з додатковими угодами від 12.12.2005 року, від 15.06.2006 року, акту прийому-передачі квартири від 29.11.2007 року. Право власності на указану квартиру було зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 16.07.2008 року. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 06.04.2023 року № 201-20230406-0005740358 вартість зазначеної квартири складає 8314644,37 грн. Під час шлюбу з позивачем [PERSON] також була придбана однокімнатна квартира під [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності став договір купівлі-продажу майнових прав зазначеного об`єкту нерухомості серія та номер 1-5-4/45 від 20.02.2018 року, акт прийому-передачі б/н від 07.05.2021 року, підписаний між [PERSON] та ТОВ «Кадорр-Каманіна». Згідно довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 06.04.2023 року № 201-20230406-0005740210 вартість зазначеної квартири складає 2326687,59 грн. 19 квітня 2005 року між суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON] і Одеської обласною спілкою споживчих товариств було укладено договір купівлі-продажу 564/1000 частин нежилих будівель та споруд, що розташовані по [ADDRESS] . На підставі указаного договору у володіння та користування покупця перейшли нежилі будівлі та споруди: літ. «В»- адміністративно-виробниче; «Ж,З,М,И» - виробничі; «Л,К,П,Т,Р,С» - складські; «Н» - прохідна; 564/1000 огорожі №1-3; 564/1000 мостіння І, загальною площею 1004,6 кв.м., що складає 564/1000 частин нежилих будівель та споруд. Згідно договору купівлі-продажу нежилі будівлі були придбані за 160500 грн. Платіжним дорученням №№545,547 та 550 підтверджена оплата з рахунку ФОП відповідно 51600,00 грн., 46295,00 грн., 21000,00 грн. Також квитанціями до прибуткового банківського касового ордеру підтвердження здійснення оплати по договору готівкою відповідно 1605,00 грн., 170,00 грн., 8000,00 грн., , 5000,00 грн. Таким чином сплачений залишок по договору сторонами по справі не підтверджений. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.12.2007 року у справі №2-7183/07 задоволено позов [PERSON] про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. Вирішено виділити з нежилих будівель і споруд по [ADDRESS] в натурі частку у розмірі 564/1000; визнати право власності за [PERSON] на самостійний об`єкт нерухомості нежилі будівлі і споруди у вигляді адміністративно-виробничих будівель літ. «В», «У» загальною площею 277,2 кв.м., виробничих будівель літ. «Ж», «З», «М», «И» загальною площею 374,3 кв.м., складів літ. «Л», «К», «П», «Т», «Р», «С», загальною площею 311,4 кв.м., прохідної літ. «Н» площею 12,1 кв.м., вимощення, огорожі по [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності [PERSON] і ремонтно-монтажного комбінату Одеської «Облспоживспілки» на указані нежилі будівлі і споруди. На цей час за [PERSON] зареєстровано право власності на адміністративно-офісну будівлю загальною площею 1404,6 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , що складається з адміністративно-складської будівлі В, складу Ж,Ж1, складу З, складу И, складу Л, адміністративно-складської будівлі М, М1, будівлі Н, адміністративної будівлі Р, складу С, адміністративно-складської будівлі Т, адміністративно-складської будівлі У, адміністративно-складської будівлі Ф, мостіння І, огорожі №1,2. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 06.04.2023 року № 201-20230406-0005740295 вартість зазначеного комплексу адміністративних будівель (нежитлові будівлі) складає 35123947,99 грн. Слід зазначити, що відповідачкою не заперечується факт придбання заявлених позивачем до поділу об`єктів жилої нерухомості (квартир) за рахунок спільних коштів подружжя під час шлюбу. Що стосується адміністративно-офісної будівлі загальною площею 1404,6 кв.м, то на думку [PERSON] указана будівля є її особистою власністю, оскільки придбана нею саме як ФОП за рахунок доходів від її підприємницької діяльності, а тому поділу не підлягає. Щодо зазначеного твердження відповідачки суд встановлює наступне. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,\~69 СК України,\~частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до\~частин другої\~і\~третьої статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час\~шлюбу, належить дружині та чоловікові на\~праві спільної сумісної власності\~незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Віднесення набутого під час шлюбу майна створює презумпцію права спільної сумісної власності цього майна за подружжям, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 по справі № 372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №\~235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Виходячи з цього, головними критеріями поділу майна подружжя є час його набуття та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За допомогою конструкції статті 57 Сімейного кодексу України законодавчо визначено випадки віднесення майна (в тому числі коштів) до особистої власності чоловіка або дружини. Так, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України щодо віднесення до особистої власності одного з подружжя майна, набутого на підставі договору дарування або в порядку спадкування, не викликає труднощів, оскільки такі підстави набуття майна чітко перелічені положеннями статті. Однак, виникає багато запитань щодо розуміння п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, якою передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які можливо належали їй, йому особисто. Системний аналіз\~статей 57,\~60\~та\~61 СК України\~дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з них. Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного\~Суду від\~06.03.2019\~року у\~справі №611/522/15-ц\~міститься наступний\~правовий висновок\~щодо особливостей\~поділу майна\~подружжя,\~одним з\~яких є\~фізична особа\~ підприємець. Майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Однак використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. \~ \~ \~ \~У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі №318/1863/17 зазначено, що \~майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Під час здійснення поділу майна суд виходить з принципу рівності часток подружжя, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ спільного майна здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК). Відповідно до позиції Верховного Суду від 18 вересня 2019 р. у справі №296/10859/16-ц, «відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя». Таким чином суд вказує, що у разі доведення, що майно, яке використовується ФОП у підприємницькій діяльності, придбане за спільні кошти подружжя, воно не підлягає поділу, але його вартість враховується при поділі іншого майна подружжя або шляхом стягнення грошової компенсації за таке майно. Звертаючись до питання, що означає «особисті кошти одного з подружжя», слід зазначити, що враховуючи усталену практику суди визнають особистими кошти, які були отримані одним з подружжя до реєстрації шлюбу, або ж отримані у спадок, подарунок, а також страхові виплати. Окрім того, особистими коштами одного з подружжя є кошти, отримані від відчуження особистого майна, навіть якщо таке відчуження відбулося під час шлюбу. Враховуючи вище викладене суд зазначає, що джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі\~частини першої статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. При вирішенні спору про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсацію при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо (Постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №\~654/3751/18). Обсяг майна, яке подружжя\~просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є\~неприпустимим, бо вирішення справи в суді має\~усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається\~як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого\~ суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу\~ є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд\~має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєструвалася фізичною особою-підприємцем і розпочала свою підприємницьку діяльність, перебуваючи понад 20 років у шлюбі з позивачем. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про підприємництво» (введений в дію з 01.03.1991 року Постановою Верховної Ради УРСР\~від 26.02.1991 року №785-XII та втратив чинність з 01.01.2004 року згідно з Господарським кодексом України від 16.01.2003 року №436-IV) підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Статтею 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). З урахуванням указаних приписів законодавства, очевидно, що для старту та розвитку бізнесу необхідний капітал, який забезпечується шляхом отримання з певних джерел та вкладення суб`єктом господарювання необхідних грошових коштів для здійснення господарської діяльності. Тобто для початку діяльності в якості ФОП [PERSON] були потрібні грошові кошти, без яких здійснення відповідачкою підприємницької діяльності було б неможливим. Презумпція спільності права власності подружжя на грошові кошти, за рахунок яких [PERSON] розпочала та здійснювала свою підприємницьку діяльність, нею не спростована, доказів того, що її діяльність в якості ФОП розпочалась та відбувалась саме за рахунок її особистих коштів, суду не надано. При цьому суд зазначає, що надані відповідачкою докази обсягів реалізації товарів та послуг нею як ФОП за 2004-2006 роки та оплати частини вартості адміністративно-офісної будівлі з її підприємницького рахунку не доводять, що використані нею на придбання спірної нерухомості кошти належали їй особисто, тому як зазачені платіжні документи не підтверджують джерела походження грошей на рахунку ФОП в розумінні ст. 57 СК України. Окрім того, суд вважає, що незалежно від того, за рахунок яких грошових коштів фізична особа-підприємець почала свою підприємницьку діяльність, всі отримані нею від такої діяльності доходи згідно з ч. 2 ст. 61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд також погоджується з доводами представника позивача, що під час здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, правовий статус грошових коштів, за рахунок яких вона розпочала таку діяльність, не змінюється. Тобто якщо ФОП розпочала діяльність за рахунок спільних грошей подружжя, вони залишаються спільними протягом всього часу здійснення такою особою підприємництва. З урахуванням викладеного, виходячи з презумпції спільності майна подружжя, спільності доходів, отриманих від підприємницької діяльності одного з подружжя в якості ФОП, та стандарту більшої переконливості, суд визнає, що спірна адміністративно-офісна будівля була придбана на спільні кошти подружжя [PERSON] . Суд враховує заявлену у судовому засіданні та у позові позицію позивача, що адміністративна-офісна будівля (нежилі будівлі) використовуються відповідачем в професійній (господарській) діяльності, тому повинні бути їй присудженні при поділі майна подружжя. Дане твердження також підтверджене поясненнями у судовому засіданні та відзиві відповідача. Також суд враховує, що відповідачем не спростовані жодними доказами та відсутні заперечення щодо вартості спірного нерухомого майна заявленого позивачем з посиланням на вказані вище довідки оціночної вартості. Виходячи з вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається сторони суд приходить до висновку, що варіант поділу спільного сумісного майна подружжя запропонований позивачем є справедливим та таким, що об`єктивно відповідатиме інтересам сторін по справі.

Outcome: approved