Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ в Тернопільській області, позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] у якому з урахування заяви про зменшення позовних вимог від 25.10.2023 позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ГУ ПФУ в Тернопільській області переплату пенсії за період з 01.04.2019 по 30.09.2019 у розмірі 10 919,24 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ГУ ПФУ в Тернопільській області призначило [PERSON] пенсію, у разі втрати годувальника. При опрацюванні некоректної пенсійної справи (термін виплати до 31.03.2019) при індивідуальному перерахунку помилково відкрито виплату пенсії по втраті годувальника (термін виплати - довічно). На разі Пенсійну справу приведено у відповідність. Таким чином виникла переплата пенсії [PERSON] за період з 01.04.2019 по 30.09.2019 в розмірі 11619,24 грн. Водночас, відповідач [PERSON] в добровільному порядку переплату пенсії повернула. З огляду на викладене позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25.10.2023 судом зареєстровано заяву про уточнення позовних вимог подану представником позивача ГУ ПФУ в Тернопільській області Комарницькою А.С., в якій остання вказує, що відповідачем було сплачено 700 грн, а відтак остаточна сума переплати пенсії [PERSON] за період з 01.04.2019 по 30.09.2019, яка підлягає до стягнення становить 10 919,24 грн. 27.11.2023 судом зареєстровано відзив на позов поданий відповідачем [PERSON] , згідно якого відповідач не погоджується з обставинами та правовими підставами позову, оскільки Пенсійний фонд помилково переплатив їй пенсію за період з 01.04.2019 по 30.09.2019, а відтак звернувшись до суду з позовом у 2023 році, позивач пропустив загальну позовну давність, яка становить 3 роки. Окрім цього, оскільки переплата виникла через помилку ГУ ПФУ в Тернопільській області, при цьому з її сторони відсутнє зловживання, вважає, що звернення до суду з позовом до неї є неправомірним. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача ГУ ПФУ в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами у справі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила з приводу позову та просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне: Судом встановлено, що відповідно до розпорядження від 25.09.2019 заступника начальника управління - начальника відділу з призначення та перерахунків пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства Гумницької Г.Ю., розглянувши пенсійну справу і особовий рахунок ВЗ 16 № п/с [NUMBER] [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] і одержує пенсію в разі втрати годувальника в розмірі 1873,08 грн на місяць, установлено, що сума переплати 11 619,24 грн, згідно з довідкою відділу з призначення та перерахунків пенсій № 14 утворилася за період з 01.04.2019 по 30.09.2019. При опрацюванні некоректної пенсійної справи (термін виплати до 31.03.2019) при індивідуальному перерахунку помилково відкрито виплату пенсії по втраті годувальника (термін виплати - довічно). Із протоколу індивідуального перерахунку за період з 01.04.2019 по 30.09.2019 вбачається, що [PERSON] за вказаний період отримала пенсію на загальну суму 11 619,24 грн, переплата - 11 619,24 грн. 14.08.2023 головними спеціалістами відділу з питань відрахувань з пенсії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складено акт, про те, що [PERSON] повідомлено шляхом надіслання повідомлення - запрошення №665/04-11 від 07.10.2019; №1900-0503-8/32608 від 02.11.2022; №1900-0503-8/4669 від 03.022023 та 20.06.2023 в телефонному режимі по номеру телефону [NUMBER] про переплату пенсії по особовому рахунку № [NUMBER] , яка виникла внаслідок міграції пенсійної справи помилково проставився термін виплати пенсії по довічно, а мало бути по 30.03.2019. Однак, з 21.06.2023 номер телефону не відповідає, що унеможливлює вирішення питання відшкодування переплати в добровільному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). В силу п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо). Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] вчиняла будь-які зловживання зі свого боку або подала ГУ ПФУ в Тернопільській області недостовірні дані під час нарахування та виплати їй пенсії. Щодо тверджень представника позивача про наявність рахункової помилки з його боку, суд зазначає наступне. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не доведено факту наявності рахункової помилки, оскільки відсутні докази (наприклад, висновки ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), по інформації яких можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, як стверджує позивач, а не помилкою, пов`язаною, наприклад, з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії. Таким чином, сам факт невідповідності даних, які містяться в довідках для обчислення пенсії, не можна вважати рахунковою помилкою, оскільки відсутні докази, на підставі яких можна встановити причину виникнення таких розбіжностей. Окрім того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». За таких обставин, враховуючи те, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем [PERSON] коштів у розмірі 10 919,24 грн, як і не встановлено наявності рахункової помилки, зазначена сума, яка є пенсійною виплатою, призначеною позивачем, відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню ГУ ПФУ в Тернопільській області не підлягає. Стосовно заявленої відповідачем [PERSON] заяви про застосування позовної давності, суд зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ГУ ПФУ в Тернопільській області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, сплачений судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення»,

Outcome: dismissed