Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

14 вересня 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив те, що в серпні 2023 року позивач з додатку «ДІЯ» дізнався, що щодо нього приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Т. Л. відкрито виконавче провадження ВП № 58751082. Виконавче провадження відкрите та здійснено примусове виконання на підставі виконавчого напису № 5397, що вчинений 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. щодо стягнення з позивача на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості у розмірі 37 099,05 грн. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження позивач дізнався, що оспорюваний виконавчий напис вчинений на підставі Пропозиції укласти договір (оферти) від 01 листопада 2013 року, що укладений між позивачем та Акціонерним товариством «Банк ренесанс капітал». Стягнення за оспорюваним виконавчим написом відбувається на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», яке нібито є правонаступником усіх прав та обов`язків за договором. Позивач вважає вказаний виконавчий напис незаконним та відповідно таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений нотаріусом із грубим порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172, так як позивач не укладав із відповідачем жодного нотаріально посвідченого договору, у зв`язку з чим є всі підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Також позивач указує, що 06 вересня 2023 року його представником адвокатом Яреськом Т. В. до приватного виконавця Павелків (Вольф) Т. Л. направлено адвокатський запит № 1 з проханням надати інформацію про загальну суму стягнутих коштів, а також про загальну суму перерахованих стягувачу (АТ «ПУМБ») коштів по виконавчому провадженню ВП № 58751082. 12 вересня 2023 року отримано відповідь від приватного виконавця Павелків (Вольф) Т. Л., згідно з якою станом на 12 вересня 2023 року стягнуто 20 265,62 грн, з яких 16 152,44 грн перераховано стягувачу. Таким чином позивач зазначає, що оскільки відповідач безпідставно набув грошові кошти, стягнуті за виконавчим провадженням № 58751082, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Постановленою суддею ухвалою від 18 вересня 2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису. Постановленою суддею ухвалою від 18 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, разом з позовом подав до суду заяву, в якій просив цивільну справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання потворно не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно, належним чином. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено,\~що 01\~листопада 2013\~року між\~позивачем та\~Акціонерним товариством\~«Банк ренесанс\~капітал» підписано\~Пропозицію укласти\~договір (оферта),\~на підставі\~якої позивачеві\~надано грошові\~кошти в\~розмірі 19\~999,55\~грн /а.с.20/. 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5397 про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за Кредитним договором № GP-5346862 від 01 листопада 2013 року, укладеним ним із АТ «Банк ренесанс капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк». Стягнення заборгованості проводиться за період з 27 лютого 2018 року по 27 лютого 2019 року. Сума заборгованості складає 36\~599,05 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 18\~128,81 грн; прострочена заборгованість за комісією 14\~149,69; прострочена заборгованість за процентами 4\~320,55 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріуса стягнуто плату із стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» складає 37\~099,05 грн /а.с.19/. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т. Л. від 29 березня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58751082 з примусового виконання виконавчого напису № 5397, вчиненого 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., вчиняються виконавчі дії /а.с.21-22, 23-24/. Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» зі змінами та доповненнями (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у тому числі, в частині доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Постановою Великої Палати Верховного Суду № 11-174ас18 від 20 червня 2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року відмовлено. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року. Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29 листопада 2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: - оригінал нотаріально посвідченої угоди; - документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як установлено судом вищевказаний Кредитний договір нотаріально не посвідчено, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса. Також, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 вересня 2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), оскільки оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Оскільки нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис на підставі кредитного договору, який не був нотаріально посвідчений, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів, стягнутих на підставі вищевказаного виконавчого напису, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т. Л. від 19 квітня 2019 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні № 58751082 з примусового виконання виконавчого напису № 5397, вчиненого 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Харою Н. С. Боржником у вказаному виконавчому провадженні є [PERSON] , стягувачем АТ «Перший український міжнародний банк». Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника складає 41\~212,23 грн, у тому числі: 37\~099,05 грн заборгованість по виконавчому документу; 3\~709,91 грн основна винагорода приватного виконавця; 403,27 грн витрати виконавчого провадження /а.с.23-24/. Згідно з частинами першою, другою статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі, що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21). У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь кошти, які стягнуті у процесі виконання вищевказаного виконавчого напису в сумі 16\~152,44 грн. На підтвердження вказаного позивачем до позовної заяви надано копію відповіді приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т. Л. від 12 вересня 2023 року з якої встановлено, що станом на 12 вересня 2023 року за виконавчим провадженням № 58751082 з примусового виконання виконавчого напису № 5397, вчиненого 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. стягнуто 20\~265,62 грн, які розподілено: 403,27 грн витрати виконавчого провадження; 16\~152,44 грн перераховано стягувачу; 3\~709,91 грн основна винагорода виконавця /а.с.26/. За таких обставин, ураховуючи, що виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. 05 березня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 5397, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим безпідставно набуті кошти підлягають поверненню позивачеві. Також, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, на підтвердження якої суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року /а.с.35-36/; копію додатку до Договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року /а.с.37/; копію акту приймання-передачі послуг від 12 вересня 2023 року № 1 на суму 10\~000,00 грн /а.с.38/, копію розрахункової квитанції № 12/09/23 про отримання гонорару до Договору № 23155 від 04 вересня 2023 року в сумі 10\~000,00 грн /а.с.39/; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Яреська Т. В. /а.с.41/; копію ордеру від 13 вересня 2023 року /а.с.42/. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial