Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення спільної часткової власності, визнання права особистої власності на майно шляхом перерозподілу майна. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2019 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 28,7 кв.м., житловою 14,8 кв.м.), та на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - 1-чорний, номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , які залишилися після смерті її сина [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, відповідач не надає позивачу користуватися зазначеним автомобілем, який перебуває у їх спільній частковій власності. Відповідач користується автомобілем одноособово, навіть були випадки скоєння за його участю ДТП з пошкодженням автомобіля, що призвело до втрати його ринкової вартості. Крім того, для захисту свого порушеного відповідачем права власності, вона зверталась до нього з пропозицією вирішити питання щодо порядку володіння та користування автомобілем, однак він проігноровав її. Також позивач щоб захистити свої права та інтереси звернулась з заявою до Селидівського ВП Покровського ГУНП в Донецькій області. Однак, після розгляду даної заяви та проведеної перевірки позивачу було відмовлено у відкритті справи у зв`язку з відсутністю в діях відповідача кримінального. Крім того, позивач мала намір зареєструвати своє право власності на її частку автомобіля у сервісному центрі МВС України, однак відповідач не з`явився до СЦ і реєстраційних документів на ТЗ не надав, чим також вчиняє перешкоду у здійсненні нею права власності. У зв`язку з чим, просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] еквівалент вартості 1/2 частки автомобіля марки ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , яка становить 26 965,00 грн. та розподілити судові витрати. Заяви та клопотання сторін. 31.03.2021 року позивач надала заяву про уточнення позовних вимог. Позивач та представник позивача надали до суду заяви, в яких просять суд слухати справу у їх відсутність. Відповідач та представник відповідача, надали до суду заяву, в якій просять суд слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги не визнають повністю. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.08.2019 року суддею Владимирською І.М. відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.08.2019 року суддею Владимирською І.М. в задоволенні заяви [PERSON] забезпечення позову відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 22.10.2019 року ухвалу суду від 21.08.2019 року залишено без змін. Ухвалою суду від 17.11.2023 року суддя Черков В.Г. прийняв до провадження цивільну справу, розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2019 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 28,7 кв.м., житловою 14,8 кв.м.), та на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - 1-чорний, номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , які залишилися після смерті її сина [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно пропозиції від 10.05.2019 року [PERSON] направила [PERSON] пропозицію щодо припинення протиправної дії в частині створення їй перешкоди в здійснені права користування, володіння автомобілем. Згідно заяви від 30.05.2019 року [PERSON] звернулась до Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП В Донецькій області щодо притягнення до відповідальності [PERSON] . Згідно листа № П-2/405/05-19 від 11.06.2019 року, Селидівське ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області повідомив [PERSON] щодо відсутності в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення. Рекомендовано звернутися до суду для перерозподілу спадкового майна. Згідно відповіді на запит ТЦС МВС № 1444 від 13.04.2023 року, надано реєстраційну карту ТЗ на транспортний засіб модель ВАЗ 210990-20, тип седан - В, рік випуску 2006, колір - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] № шасі (рами), номер двигуна [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 01.04.2016 року, власник [PERSON] , на підставі договору купівлі -продажу № 1132/01/444/2016 від 01.04.2016 року. Згідно звіту про незалежну оцінку легкового автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний № [NUMBER] , складеного ФОП [PERSON] 31.03.2017 року, ринкова вартість об`єкта оцінки становить 53930,00 грн. Таким чином, вартість 1/2 частини вказаного автомобіля становить 26965,00 грн. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України). Відповідно до статей 316-319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. Правовідносини, в яких позивач просить припинити своє право власності у спільному майні з виплатою компенсації за своє право на частку в майні регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виходячи з аналізу зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, суд дійшов висновку, що передбачене частиною другою статті 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Спірний автомобіль є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, позивачка згодна на отримання компенсації за її частку та перебування автомобіля у володінні відповідача. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У постанові від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля, як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, провадження № 61-19516св19, зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Як встановлено судом, спірний транспортний засіб перебуває у фактичному користуванні відповідача, позивач не має доступу до автомобіля та можливості користуватися ним, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості своєї частки, і як наслідок, припинення її права власності на спірний автомобіль. Отже, з огляду на неможливість одночасного володіння співвласниками спірним майном, суд визначає про необхідність відповідної матеріальної компенсації позивачу з урахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи. При стягненні грошової компенсації суд враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, а також те, що реалізація норми частини другої статті 364 ЦК України не порушить права відповідача та не завдасть йому шкоди. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні правомірними, та такими що відповідають способу захисту прав та інтересів позивача. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе припинити спільну часткову власність [PERSON] на 1/2 частину спірного транспортного засобу, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного автомобіль, та стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію в сумі 26965,00 грн. Отже, на підставі матеріалів справи та досліджених судом доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог позивача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved