Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернулось ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», з посиланням на те, що з посиланням на те, що 30 січня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 19-ОД від 05.01.2022 та розміщених на сайті, було укладено електронний договір № 5464311 про надання споживчого кредиту на суму 25000 грн., строком на 30 днів, з датою повернення 1 березня 2022 року. Вказаний електронний договір підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «А392771». ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало, надало останній кредит в сумі 25000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. У зв`язку із введенням воєнного стану та з метою врегулювання кредитних правовідносин з клієнтами, а також зменшення їх фінансового навантаження ТОВ «Авентус Україна» було призупинено нарахування процентів та надано кредитні канікули за користування кредитними коштами в період з 25.02.2022 по 30.04.2022 за всіма кредитними договорами. У період з 01.05.2022 по 30.05.2022 було здійснено нарахування за стандартною процентною ставкою. 24.06.2022 за ініціативою ТОВ «Авентус Україна» в індивідуальному порядку було здійснено списання всіх нарахованих відсотків у сумі 15485 грн. та надано можливість виконати боргові зобов`язання до 01.07.2022. Проте, відповідач наданою можливістю не скористалася, свої зобов`язання не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим відповідно до п. 4.3 кредитного договору, кредитний договір було авто пролонговано, а строк користування кредитом продовжено на 90 днів. 29 травня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу № 29-05/2023-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за вказаним кредитним договором, про що було повідомлено відповідача шляхом направлення на його електронну адресу, зазначену при укладенні кредитного договору. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем не сплачена і складає 71075 грн., в тому числі: 25000 грн. - тіло кредиту; 46075 грн. - нараховані проценти. В зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, вважають, що остання повинна сплатити інфляційні втрати в розмірі 5970,30 грн. та 3% річних в розмірі 1962,84 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України. В зв`язку з розглядом даної справи в суді позивачем були понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. та на сплату судового збору в розмірі 2147,20 грн.. Позивач просить суд стягнути із відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості в розмірі 71075 грн., інфляційні втрати в розмірі 5970,30 грн., 3% річних в розмірі 1962,84 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 12 вересня 2022 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 72-73). 16 жовтня 2023 року представником позивача через систему «Електронний суд» направлено до суду відповідь на відзив (а.с. 125-129). Представник позивача в судовому засіданні просить суд задовольнити позовні вимоги, додатково пояснив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 12 грудня 2023 року представник позивача [PERSON] в режимі ВКЗ не вийшов на зв`язок. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Направила до суду відзив на позовну заяву (а.с. 80-84), в якому зазначила, що вона визнає факт укладення кредитного договору № 5464311 від 30 січня 2022 року, відповідно до умов якого сума кредиту становить 25000 грн., строк кредиту 30 днів, тобто до 1 березня 2022 року включно, сукупна вартість кредиту становить 26425 грн.. Відповідно до умов договору кредитор за п. 4.3. здійснив автопролонгацію договору з 02.03.2022, яка не може перевищувати 90 календарних днів поспіль, тобто автопролонгація договору діє до 30.05.2022. Вона визнає, що отримала кредит в розмірі 25000 грн. і свої зобов`язання не виконала. Як зазначив позивач, кредитор за своєю ініціативою сам списав усі нараховані відсотки в межах строку кредитування та прострочені відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування до 24.06.2022, тобто станом на 30.05.2022 існує заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25000 грн., яку вона визнає. Щодо нарахування позивачем заборгованості по процентам, зазначає, що вимога позивача про стягнення процентів після спливу строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є необґрунтованими. Нарахування штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме інфляційних втрат за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року в розмірі 5970,30 грн. та 3% річних за період з 30 вересня 2022 року по 1 вересня 2023 року в розмірі 1962,84 грн., не визнає, оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих положень ЦК встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі простроченого позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу. Розподіл судових витрат просить здійснити пропорційно до задоволених позовних вимог. Зазначила також, що вона понесла витрати на професійну правничу допомогу, які просить стягнути з позивача. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» є фінансовою установою, предметом діяльності якої надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а. с. 10-11). 30 січня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 19-ОД від 05.01.2022 та розміщених на сайті, було укладено електронний договір № 5464311 про надання споживчого кредиту на суму 25000 грн., строком на 30 днів, з датою повернення 1 березня 2022 року. Вказаний електронний договір підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «А392771» (а.с. 42-46). Правила надання грошових коштів у позику у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 10-ОД від 5 січня 2022 року, перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті https://creditplus.ua/ru/documents (а. с. 31-40). Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору позики та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 1.5.1. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Знижена процентна ставка 0,19% в день застосовується якщо споживач в межах строку, визначеного в п. 1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач як учасник програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п. 1.4 договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою (п. 1.5.2 договору). Згідно п. 4.1 договору строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору , якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку. Визначеному пп. 4.2.1-4.2.4) договору; або в порядку авто пролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп.4.3.1-4.3.2) договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало, надало останній кредит в сумі 25000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . Як зазначив в позовній заяві позивач, у зв`язку із введенням воєнного стану та з метою врегулювання кредитних правовідносин з клієнтами, а також зменшення їх фінансового навантаження ТОВ «Авентус Україна» було призупинено нарахування процентів та надано кредитні канікули за користування кредитними коштами в період з 25.02.2022 по 30.04.2022 за всіма кредитними договорами. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 29 травня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» уклали договір факторингу № 29-05/2023-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за кредитним договором №5464311 від 30 січня 2022 року, що також підтверджується копією витягу з Реєстру боржників від 29 травня 2023 року до Договору факторингу (а.с. 66). Згідно з наданим банком розрахунком (а.с. 51-63) відповідачу за вказаним кредитним договором нарахована заборгованість, яка станом на 28 травня 2023 року становить 71075 грн., з яких 25000 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 46075 грн. - заборгованість за процентами. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. Як зазначалось вище, у пункті 4.3.1 кредитного договору №5464311 від 30.01.2022 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Отже, після спливу 02.03.2022 року 30 днів погодженого строку кредиту, з цього дня відбувалась неодноразова пролонгація строку кредиту, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, тобто по 01.06.2022 року включно, що визнається відповідачем згідно змісту відзиву. Посилання позивача на пролонгацію строку кредиту з 02.06.2022 по 29.09.2022 включно є недоведеним, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3.1 договору №5464311 від 30 січня 2022 року, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році. За положеннями пункту 4.2.2 договору №5464311 від 30 січня 2022 року, пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із способів, наведених у цьому договорі. Належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору № 5464311 від 30 січня 2022 року після 01.06.2022 року матеріали справи не містять, оскільки така пролонгація за умовами договору мала здійснюватися шляхом здійснення платежу на користь позивача та погодження останнім пропозиції (оферти) позичальника про це. Відповідно до розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, позичальник у період з 30.01.22 по 29.09.2022 (останній день нарахування позивачем відсотків) року не здійснив оплату суми нарахованих процентів (а.с. 51-63). Умови пункту 4.3. Договору щодо автопролонгації строку кредиту без згоди відповідача, у випадку наявності у позичальника на дату закінчення строку кредиту заборгованості, які визнані відповідачем, застосовуються не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль. Відповідач заперечує погодження між сторонами умов щодо продовження (пролонгації) строку кредиту після 01.06.2022 року, що підтверджується змістом відзиву. Виходячи з викладеного, встановивши погодження між сторонами умов (пункту 4.2.2) про продовження строку користування кредитом через ініціативу позичальника (здійснення платежу на користь товариства), яку має право погодити позикодавець; приймаючи до уваги умови пункту 4.3 про автопролонгацію строку кредитування без згоди позичальника не більше ніж на 90 календарних днів поспіль; враховуючи заперечення відповідача умов про пролонгацію строку кредитування після 01.06.2022 року, - суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту продовження строку кредитування понад 90 календарних днів поспіль з 01.06.2022 року. У зв`язку з цим, докази щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за межами строку кредитування у період з 02.06.2022 по 29.09.2022 включно на суму 44840 грн. - в матеріалах справи відсутні та не доведено дані обставини представником позивача у судовому засіданні, а судом їх не встановлені. Разом з тим, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, позивачем 24.06.2022 було списано відсотків за період з 30.01.2022 по 30.05.2022 включно на загальну суму 15485 гривень (1235 грн. - по зниженій процентній ставці та 14250 грн. - по стандартній процентній ставці) (а.с. 54 зв.). Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 25000 грн. заборгованості за тілом кредиту. В частині стягнення заборгованості за відсотками слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційні втрат в розмірі 5970,30 грн. та 3% річних в розмірі 1962,84 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35). Згідно розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, наведеного в позовній заяві позивачем, вказані суми позивач просить стягнути за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року та з 30 вересня 2022 року по 1 вересня 2023 року, відповідно. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Відповідно до п. 18 Прикінцевих положень ЦК встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі простроченого позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, нарахованих з 24 лютого 2022 року. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що вказані суми позивач просить стягнути з відповідача за період з 24 лютого 2022 року, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 у справі №925/1137/19). У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з частинами першою - третьою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 922/676/21. Адвокат Столітній М.М. представляв інтереси позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна». Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача - адвокатом Столітнім М.М. на підтвердження витрат ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на правничу допомогу надано копії договору про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року (а.с. 15-16), звіту про надання правової допомоги згідно договору № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року (а.с. 25), відповідно до якого розмір гонорару становить 10000 грн., рахунку на оплату по замовленню № 933/24/08 від 24.08.2023 на суму 10000 грн. та платіжної інструкції в 24 серпня 2023 року № 574 (а.с. 27), відповідно до якої позивач сплатив адвокату гонорар в розмірі 10000 грн. Вказані копії договору про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року, акту до договору визначають зміст та обсяг надання правової (правничої) допомоги клієнтові адвокатом, а також порядок оплати гонорару за надання правової (правничої) допомоги. Відповідач [PERSON] не ставила питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх не співмірність зі складністю справи та наданих адвокатом послуг; часом, витраченим адвокатом на надання послуг; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони. Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 910/4881/18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог (35,17%), відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить суд стягнути із позивача на її користь витрати на правничу допомогу (а.с. 104-108). Згідно орієнтовного розрахунку, наведеного у відзиві, станом на 04.10.2023 року надано правничої допомоги на суму 6500 грн.. Клієнтом станом на 04.10.2023 внесено гонорару 10000 грн. Адвокат Цокало Т.М. представляла інтереси відповідача на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги, що підтверджується його копією (а.с. 85). Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача - адвокатом Цокало Т.М. на підтвердження витрат [PERSON] на правничу допомогу надано копії договору про надання правової допомоги № 713/04-10-2023 від 4 жовтня 2023 року (а.с. 112-113), акту приймання-передачі наданої правничої допомоги № 1 від 4 жовтня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 713/04-10-2023 від 4 жовтня 2023 року (а.с. 116-117), відповідно до якого станом на 04.10.2023 надано правничої допомоги на суму 6500 грн., детального опису робіт (наданих послуг) (а.с. 118). Представник позивача не ставив питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх не співмірність зі складністю справи та наданих адвокатом послуг; часом, витраченим адвокатом на надання послуг; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони. Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved