Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову посилався на те, що 12 грудня 2020 року відповідачем отримано в борг від позивача грошові кошти у розмірі 10 000 гривень, про що складена власноруч письмова розписка. За умовами розписки відповідач взяв на себе зобов`язання з повернення позичених грошових коштів за наступним графіком: 18 січня 2021 року - три тисячі гривень; 18 лютого 2021 року - три тисячі гривень; 18 березня 2021 року - чотири тисячі гривень. 16 вересня 2021 року відповідачем отримано в борг від позивача грошові кошти у розмірі 700 доларів США та 16 000 гривень, про що складена власноруч письмова розписка. За умовами розписки відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг до 31 грудня 2021 року. У встановлені розписками від 12 грудня 2020 року та 16 вересня 2021 року строки відповідач зобов`язання не виконав. Жодних дій щодо повернення боргу відповідач досі не вчиняє, тому позивач вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаного боргу в судовому порядку разом із судовими витратами. Наявність оригіналів розписок у позивача вказує на реальне отримання грошових коштів відповідачем та про їх неповернення позивачу. Враховуючи викладене, просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 16 вересня 2021 року 700 доларів США та 16 000 гривень основного боргу; відсотки за користування грошовими коштами 18 доларів США та 400 гривень; за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати 480 гривень; за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року три проценти річних 3,10 США та 71 гривень; за борговою розпискою від 12 грудня 2020 року 10 000 основного боргу; відсотки за користування грошовими коштами 160 гривень; за період з 19 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати 880 гривень; за період з 19 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року три проценти річних 280,30 гривень. Крім того, відповідно до ч. 10, 11 статті 265 ЦПК України просив суд зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, що починаючи з тридцять першого дня після припинення або скасування дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у разі прострочення [PERSON] виконання грошового зобов`язання до моменту повного виконання рішення суду нараховувати за методом «факт/факт» інфляційні втрати та три проценти річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. Ухвалою суду від 29.06.2023 відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки на його електронну адресу, яка зазначена в позовній заяві, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, та шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв (клопотань) від нього не надходило, тому суд, за наявності письмової згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 12 грудня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 10 000 гривень, про що складена власноруч письмова розписка. За умовами розписки відповідач взяв на себе зобов`язання з повернення позичених грошових коштів за наступним графіком: 18 січня 2021 року - три тисячі гривень; 18 лютого 2021 року - три тисячі гривень; 18 березня 2021 року - чотири тисячі гривень. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою. 16.09.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 700 доларів США та 16 000 гривень та зобов`язався повернути в строк до 31.12.2021 року. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою. У зазначений в розписках строк відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув. Таким чином загальна сума боргу за договорами позики складає 700 доларів США та 26000 гривень. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм слідує, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] боргу за договорами позики від 12.12.2020 року та 16.09.2021 року в загальному розмірі 700 доларів США та 26000 гривень підлягає задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується вищевказаними договорами позики, визначений договорами строк для повернення позики закінчився, відповідач не надав суду доказів того, що він повернув борг позивачам, а наявність у позивачів договорів свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика палата Верховного суду постановою у справі 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) висловила наступну правову позицію, яка є обов`язковою для врахування судами при розгляді подібної категорії справи, відповідно до якої, згідно частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право нарахування відсотків в розмірі облікової ставки НБУ, позивачу гарантовано в період з 16.09.2021 року до 31.12.2021 року за розпискою від 16.09.2021 року та в період з 12.12.2020 року до 18.03.2021 року за розпискою від 12.12.2020 року. Однак, згідно із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017р. у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. З урахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 18 доларів США за борговою розпискою від 16.09.2021 року, за якою відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 700 доларів США, не підлягає задоволенню. З огляду на вищезазначені положення відсотки за користування позикою за розпискою від 16.09.2021 року, за якою відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 16000 гривень, становлять 400 гривень (16000*8,5*/100*84/365=313 гривень, 16000*9%/100*22/365=87 гривень) та за розпискою від 12.12.2020 року становлять 160 гривень (10000*6%/100*82/365=135 гривень, 10000*6,5%/100*14/365=25 гривень). Всього ж розмір відсотків, нарахування яких передбачено ст.1048 ЦК України, становить 560 гривень. Правильність проведеного позивачем розрахунку процентів за користування позиченими грошовими коштами судом перевірено, тому приймається судом при вирішенні спору по суті. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки строк виконання зобов`язання відповідачем настав, однак таке останнім так і не виконано, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 3,10 доларів США та 71 гривень за розпискою від 16.09.2021 року та 280,30 гривень за розпискою від 12.12.2020 року, та інфляційних втрат у розмірі 480 гривень за розпискою від 16.09.2021 року та 880 гривень за розпискою від 12.12.2020 року, нарахованих позивачем відповідно до долученого до позовної заяви детального розрахунку заборгованості станом на 23.02.2023 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позивачем також заявлена вимога такого змісту: «Відповідно до ч. 10, 11 статті 265 ЦПК України зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, що починаючи з тридцять першого дня після припинення або скасування дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у разі прострочення [PERSON] виконання грошового зобов`язання до моменту повного виконання рішення суду нараховувати за методом «факт/факт» інфляційні втрати та три проценти річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті [PERSON] за правилами обчислення простих точних процентів. Щодо вирішення даної вимоги суд зазначає наступне. Відповідно до диспозитивних положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Суд зауважує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача, щодо зазначення в рішення суду про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування з умовами на майбутнє, тобто після закінчення дії воєнного стану на території України, є юридично неспроможними, оскільки рішення суду не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення). На думку суду, з огляду на вищенаведені норми права, неможливо визначати в рішенні суду, яке ухвалюється під час дії воєнного стану, про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, оскільки законодавством України таке нарахування під час дії воєнного стану не дозволяється, а саме, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, внаслідок чого суд відмовляє у задоволення цієї частини вимог позивача. Підсумовуючи вищевикладене, оцінивши докази в їх сукупності, суд, з урахуванням вищенаведеного, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та стягує з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором позики від 16.09.2021 року в розмірі 700 доларів США та 16000 гривень основного боргу, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 400 гривень, за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати у розмірі 480 гривень та 3% річних у розмірі 3,10 доларів США та 71 гривень; за договором позики від 12.12.2020 року в розмірі 10000 гривень основного боргу, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 160 гривень, за період з 19.03.2021 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати у розмірі 880 гривень та 3% річних у розмірі 280,30 гривень. Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: partial