Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

19 січня 2023 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] ,- «Про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини», на обґрунтування якого зазначив, що з 19.01.2018 року [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу народилася дитина - донька - [PERSON] , про що 12.11.2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 293. При цьому, матір`ю дитини записана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . Натомість, фактично біологічним батьком дитини є позивач. Тому просив: визнати його батьком дитини - [PERSON] , [INFO] ; виключити з актового запису про народження № 293 [PERSON] , [INFO] , складеного 12.11.2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відомості про [PERSON] як її батька; внести зміни до актового запису про народження № 293 [PERSON] , [INFO] , складеного 12.11.2022, записавши: «прізвище дитини» - « [PERSON] » за прізвищем батька [PERSON] , [INFO] , проти чого мати дитини [PERSON] , [INFO] , не заперечує та погоджується; у графі «по батькові дитини» - « [PERSON] » за ім`ям батька [PERSON] , [INFO] , а також покласти судові витрати на відповідача(а. с. 1 - 2). Зазначений позов був зареєстрований за вхідним № 322/23-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/82/23 (провадження № 2/631/277/23) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, переданий на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 21). У відповідності до приписів частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд в день надходження позову звернувся до відповідних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , відповідь на які отримав 30.03.2023 року за вхідним № ЕП-554/23 (а. с. 23, 24, 28). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Мащенко С. В., постановленою 31.03.2023 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] ,- «Про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини» залишено без руху із наданням позивачу десятиденного строку для усунення недоліків ( а. с. 29 - 34). На виконання ухвали суду представником позивача - адвокатом Біленком Олександром Олександровичем, який діє за ордером (серії АХ № 1067225), виданим на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 03.04.2023 року, укладеним між ним та [PERSON] , подано заяву, зареєстровану за вхідним № 1801/23-вх від 04.04.2023 року, із проханням долучити до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору (а. с. 37 - 38, 39, 41, 42). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 10.04.2023 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовчий розгляд (а. с. 45 - 49). Разом з позовом позивачем [PERSON] було подано заяву про витребування доказів, в якій він просив витребувати: - від відповідача [PERSON] оригінал свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 09.11.2022 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 102; - від органу реєстрації актів цивільного стану: оригінал повторно виданого свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), актовий запис № 102, чи Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 102; витяг з Єдиного державного реєстру актів цивільного стану про народження дитини [PERSON] , [INFO] , про що 12.11.2022 Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 293 та видано свідоцтво про народження (серії [NUMBER] ), з якого достовірно буде вбачатися, що відомості про батька дитини внесені до актового запису як про чоловіка, який перебував у шлюбі з матір`ю дитини, тобто має місце походження дитини від подружжя на підставі частини 1 статті 122 Сімейного кодексу України,- яка була задоволена відповідною ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 07.08.2023 року (а. с. 15 - 16, 105 - 110). 13.07.2023 року за вхідним № 3695/23-вх від позивача [PERSON] надійшла заява з клопотанням про долучення до матеріалів справи оригіналу ДНК-тесту (а. с. 86, 87). 12.09.2023 року за вхідним № 4888/23-вх з відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли витребувані документи, а саме: повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 102, та повний витяг з Єдиного державного реєстру актів цивільного стану про народження дитини [PERSON] (а. с. 123 - 128). Ухвалою, постановленою 17.10.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 138 - 144). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, надав заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-2369/23-вх від 04.12.2023 року, з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення, та просив позовні вимоги задовольнити (а. с. 152, 154). Представник позивача за ордером Біленко О. О. у судове засідання також не з`явився, та, будучи повідомленим про дату, час і місце цього засідання згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або її розгляд за його відсутності не надавав (а. с. 152, 154, 39). Відповідач [PERSON] в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав (а. с. 152, 156 - 157). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила,проте надала заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-2368/23-вх від 04.12.2023 року, з клопотанням про розгляд справи за її відсутності (а. с. 152, 153). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. З огляду на наведене, суд не знаходить підстав задля визнання відсутність належно повідомлених відповідача та представника позивача за ордером поважною, а, отже їх неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Також, згідно з приписом частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглянути на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, в ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно зі свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 12.11.2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] народилася [INFO] , про що 12.11.2022 року складено відповідний актовий запис № 293, та її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Відповідно до генетичного тесту ДНК, зробленого 07.07.2023 року в лабораторії «ENDEAVOR DNA LABORATORIES», з відповідним ідентифікатором лабораторії 373974, ідентифікатором справи MGT9854UA, відібрано генетичні зразки у [PERSON] та дитини - [PERSON] , та на основі аналізу локусів STR ймовірність встановлення батьківства дорівнює 99,99999999% (а. с. 87, 88). Як убачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00041247344, сформованого 04.09.2023 року о 15:11:09 годин Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на запит Нововодолазького районного суду від 07.08.2023 року, за параметрами пошуку «Дитина. Прізвище: [PERSON] ; Дата народження: [INFO] » зареєстрований в реєстрі 12.11.2022 року о 09 годині 13 хвилин 00 секунди за № 00144169883 реєстратором Зміївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який складений 12.11.2022 року під № 293 тим же відділом, відносно [PERSON] , [INFO] , із зазначенням відомостей про батьків: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , громадянка України. Відомості про батька внесені на підставі актового запису про шлюб № 102 від 19.01.2018 року (а. с. 124, 125). Крім того, відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 000241247111, сформованого 04.09.2023 року о 15:02:44 годині, за параметрами запиту « [PERSON] », вбачається наявність актового запису про шлюб № 102, складеного 19.01.2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 19.01.2018 року (а. с. 126 - 128). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 121 зазначеного кодифікованого нормативно-правового акту України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього кодексу. Норми права, що містяться у положеннях частини 1 статті 122 Сімейного кодексу України визначають, що дитина, яка зачата і /або/ народжена у шлюбі, походить від подружжя. Зі змісту статті 125 вказаного вище кодексу вбачається, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, а також за рішенням суду. У свою чергу приписи частини 1 статті 126 Сімейного кодексу України передбачають, що визначення походження дитини від батька, у разі, якщо жінка та чоловік не перебувають у шлюбі між собою здійснюється за заявою жінки та чоловіка, яка може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 вказаного вище кодифікованого закону України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду, за позовом особи, яка вважає себе батьком дитини (частина 1 і 3 статті 128 Сімейного кодексу України). При цьому суд враховує також й положення частини 4 вище наведеної норми права, відповідно до якої позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, тобто: при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Натомість особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, на підставі приписів частина 1 статті 129 сімейного кодифікованого закону України має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Одночасно із цим частиною 2 наведеної статті унормовано, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Аналізуючи зміст актового запису про народження № 293, складеного 12.11.2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), суд вбачає, що дитина - [PERSON] народилась [INFO] у шлюбі, укладеному між [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), (актовий запис про шлюб № 102 від 19.01.2018 року). Також, під час перевірки строків позовної давності судом з`ясовано, що позивач звернувся в суд із цим позовом в межах річної давності з часу народження дитини. Крім того, вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує також й приписи частини 2 статті 128 Сімейного кодексу України, з огляду на які, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, у тому числі й ДНК-тест, визнання обставин справи сторонами та іншими особами, які беруть участь у неї. Тотожні наведеним роз`яснення також надані й у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, відповідно до яких рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Отже, наявні відомості проведеного 07.07.2023 року генетичного тестування ДНК свідчать про 99,99999999% ймовірності батьківства позивача по відношенню до дитини на підставі відібраних генетичних зразків у [PERSON] та [PERSON] . Одночасно із цим, розв`язуючи позовні вимоги за суттю, суд зауважує, що припис абзацу 8 пункту 20 глави І розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 року (із змінами та доповненнями) визначає, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Такий порядок встановлений Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 96/5 від 12.01.2011 року (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до підпункту 2.13.1 пункту 2.13 розділу ІІ вказаних вище Правил, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. При цьому, як визначено у підпунктах 2.16.4 та 2.16.5 пункту 2.16 розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відомості про усиновлення, скасування усиновлення, визнання усиновлення недійсним, позбавлення та поновлення батьківських прав вносяться до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану в день надходження копії відповідного рішення суду до відділу державної реєстрації актів цивільного стану або в день її пред`явлення особою, зазначеною в рішенні суду, або уповноваженою нею особою. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану й після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається або надсилається для вручення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його проживання свідоцтво про державну реєстрацію акту цивільного стану (пункти 2.18 та 2.22 розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання). Аналогічне за своїм змістом правило визначене й кодифікованим нормативно-правовим актом України - статтею 134 Сімейного кодексу України, відповідно до якого на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Таким чином, рішення суду про визнання батьківства, яке набрало законної сили, є підставою для здійснення відповідних реєстраційних дій. Відтак, виходячи з засад свободи у наданні позивачем своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом визнання його батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , виключення з актового запису про її народження № 293, складеного 12.11.2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відомості про [PERSON] як батька та внесення зміни до нього, записавши: «прізвище дитини» - « [PERSON] » за прізвищем батька [PERSON] , [INFO] , проти чого мати дитини [PERSON] , [INFO] , не заперечує та погоджується; у графі «по батькові дитини» - « [PERSON] » за ім`ям батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] «Про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини» суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду у 2023 році, та його позовна заява містить три вимоги немайнового характеру. Положення абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачають, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2684,00 гривень, а тому за подання до суду позовної заяви із вимогою немайнового характеру в порядку позовного провадження судовий збір повинен справлятися в розмірі 1073,60 гривень за кожну таку вимогу, виходячи з розрахунку: 2684 гривень х 0,4 = 1073,60 гривень. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України позивач до позовної заяви додав документи, що підтверджують сплату судового збору саме в розмірі 3220,80 гривень (а. с. 18, 22, 41, 42, 43, 44). Відтак, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] , суд доходить й до висновку про те, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 3220,80 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved