Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що 26.05.1985 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Малинівській сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис №15. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці в 1999 році наш шлюб було розірвано, однак свідоцтво про розірвання шлюбу вони не отримували і продовжували проживати однією сім`єю. Вказує, що 21.09.2004 року вони придбали земельну ділянку, площею 0, 1208 га, яка зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Дробахою В.О. за №1359. Також в 2005 році вони розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями, оформили право власності на цей будинок, рішенням №150 від 15.04.2008 року. Свідоцтво на право власності № [NUMBER] сторони отримали 17 квітня 2008 року на ім`я чоловіка [PERSON] . Також пояснює, що в 2012 році вони вирішили подарувати будинок і земельну ділянку синові [PERSON] . [PERSON] надав нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі і дублікат свідоцтва про шлюб, копію свого паспорту, згідно якого в 2004 році він був одружений з позивачкою. Нотаріус отримав, згідно закону, згоду позивачки на укладення договору дарування та позивачка була впевнена, що вони перебуваємо в шлюбі. Згідно зі ст. 44 КпШС, який діяв на час їх розлучення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах ЗАГСу. В подальшому сторони продовжували проживати разом вести спільне господарство і бізнес міжнародні вантажні перевезення, будувати станцію технічного обслуговування, яка будувалася в [ADDRESS] . Всі кошти, які позивачка з сином заробляли йшли на погашення боргів відповідача [PERSON] , який брав кредити і гроші в борг для будівництва СТО. Зазначає, що вона з сином погасила боргів відповідача 600 000 грн. Син віддавав борг [PERSON] 12 000 доларів США. Крім того, син сплатив за оренду земельної ділянки під СТО 40 000 грн. 7 листопада 2014 року на ім`я [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки під СТО на 50 % , де також зафіксовано, що позивачка як дружина не заперечує купувати ділянку. 13.02.2017 року позивачкою було погашено 181 735 грн. за інші 50 % землі. Також позивачка вказує, що в 2016 році [PERSON] знайшов собі іншу жінку, побив позивачку 29.11.2016 і 21.01.2017 р. та повідомив, що ще в вересні 2010 року він отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, а тому СТО буде належати тільки йому. Сплачуючи борги [PERSON] і купуючи будівельні матеріали для СТО позивачка була впевнена, що вони одна сім`я і будували СТО за їх кошти і кошти їх сина, так як більшу половину бізнесу вела вона самостійно. Вказує, що на роботі числилися бухгалтера [PERSON] , [PERSON] та логіст [PERSON] , що підтверджується службою зайнятості м. Вінниці. Всі договори з замовниками на перевезення вантажів, укладала вона, контролювала і вела бізнес також самостійно. Встановлення факту проживання однією сім`єю позивачу необхідно для врегулювання питань, щодо спільного майна, набутого під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27.12.2022 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині, щодо, вимоги про визнання спільною сумісною власністю майна (перелік якого наведене у прохальній частині позовної заяви)а саме: Спальня №1: (ліжко, стінка, комод, телевізор 3 килими); - Спальня №2 (ліжко, комод, телевізор, 3 килими); - Спальня №3 ( стінка, диван, телевізор, килим); - Спальня №4 ( диван, стінка, комод,, килим); - Хол ( диван); - Зал ( стіл, 10 стільців, диван, телевізор , килим); - Гардеробна ( 2 шафи, комод, килим); - Ванна ( шафа , килим); - Кухня (стінка, диван. Стіл, 5 стільців , килим, телевізор); - Мансарда ( диван, 2 крісла, стінка, журнальний столик, телевізор, тумба під телевізор, килим); - Підвал ( 3 килими); - Машина пральна «LG»; - Машина посудомийна; - Мікрохвильова піч; - Кавоварка; - М`ясорубка; - Кухонний комбайн; - Посуд; - Електроплита; - Набір каструль; - Холодильник «Самсунг»; - Морозильна камера; а також майно, що знаходиться на СТО за адресою : [ADDRESS] , згідно переліку: - Холодильник; - 2 Мікрохвильові печі; - Газова плита; - 4 кухонних столи; - 16 стільців; - 6 письмових столів; - 2 офісних крісла ( великі); - З офісних крісла ( малі); - 3 комп`ютери; - 3 комп`ютери; - Кавоварка; - З стільці; - Запчастини ( три компресора + 3 стартера); - 1 токарний станок; - 1 наждачний станок; - Свердловий станок; - Зварювальний апарат; - 1 токарних станки; - 1 слюсарних станки; - 2 ліжка,; - Стіл; - Телевізор; -напівпричіп Рефрижератор д/н [NUMBER] ; причіп Рефрижератор д/н [NUMBER] , Рефрижератор без рами (2), автомобіль ДАФ , д/н [NUMBER] . Сторони в судове засідання не з`явились, попередньо подали відповідні заяви, та просили справу завершити розглядом у їх відсутність. Позивачка [PERSON] , її адвокати Клепікова О.С., Левицька-Корчук В.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, змін та доповнень не мають. Суду показали, що сторони тривалий час проживали у шлюбі, мають повнолітніх дітей та вели спільний бізнес. Позивачка та відповідач за для бізнесу, брали грошові кошти в кредит, який вона та її діти віддавали вже самостійно. Позивачка вважала себе дружиною відповідача, їздила з ним на відпочинок та святкувала спільні свята. Проживали сторони однією сім`єю, як подружжя та про те що відповідач оформив розлучення їй відомо не було. Все це відбулося за її відсутності та поза її волею. В зв`язку з зазначеним, просить позов задоволити та відновити її порушене право власності на спільно нажите майно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином. Його представник в особі адвоката Дідиченка О.О. заявлені позовні вимоги не визнав повністю, в задоволені позову просив відмовити, а також клопотав про зменшення витрат на правову допомогу. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що тривалий час знали подружжя [PERSON] , та вважали їх подружжям, оскільки [PERSON] проживали спільно в одному будинку, святкували спільні свята, разом відпочивали та ходили в гості до вказаних свідків саме, як подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як встановлено по справі, що 26.05.1985 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Малинівській сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис №15. Спільне прізвище « [PERSON] » (т.1, а.с.14). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці в 1999 році шлюб було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вказує, на розірвання шлюбу від 12.10.1999 року, про що вчинено актовий запис № 1327 (т.1, а.с.15). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серії В01 № 690167, вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем від 06.08.2003 року та відкрито відповідний рахунок в банківській установі (т.1, а.с.18-19). 7 листопада 2014 року на ім`я [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки під СТО на 50 % , де також зафіксовано, що [PERSON] як дружина не заперечує купувати ділянку (т.1, а.с.20-21). 13.02.2017 року ФОП [PERSON] було погашено 181 735 грн. за інші 50 % землі, що підтверджується копією платіжного доручення № 8 (т.1, а.с.22). 29.11.2016 року та 21.01.2017 року [PERSON] було отримано тілесні ушкодження, що підтверджено виписками із медичних карток (т.1, а.с.23-24). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - напівпричіп Рефрижератор д/н [NUMBER] ; причіп Рефрижератор д/н [NUMBER] , Рефрижератор без рами (2), автомобіль ДАФ , д/н [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] (т.1, а.с. 25-26). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - Рефрижератор д/н [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] (т.1, а.с. 27). 21.09.2004 року [PERSON] та [PERSON] придбали земельну ділянку, площею 0, 1208 га, яка зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Дробахою В.О. за №1359. В 2005 році спільно розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями, оформили право власності на цей будинок, рішенням №150 від 15.04.2008 року. Свідоцтво на право власності № [NUMBER] сторони отримали 17 квітня 2008 року на ім`я чоловіка [PERSON] . Даний факт сторонами оспорений не був, що в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Доказів зворотного суду не надано. В 2012 році [PERSON] та [PERSON] подарували будинок і земельну ділянку синові [PERSON] . [PERSON] надав нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі і дублікат свідоцтва про шлюб, копію свого паспорту, згідно якого в 2004 році він був одружений з позивачкою [PERSON] . Нотаріус отримав, згідно закону, згоду позивачки на укладення договору дарування. Даний факт сторонами оспорений не був, що в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Доказів зворотного суду не надано. Оскільки в силу ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 28.04.2001 року від імені [PERSON] було укладено договір № 31719 про надання послуг перевізника з допущенням до системи МДП (т.1, а.с. 93), а також була отримана ліцензія серії АВ № 562848 від 18.10.2010 року (т.1, а.с.94). В подальшому [PERSON] була підписана декларація-зобов`язання транспортної компанії по допуску до митної системи МДП і дозвіл використовувати звичайні книжки МДП (т.1, а.с.95-98). Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України, діє на підставі Статуту, який затверджений Загальними зборами 21.05.2001 року (т.1, а.с. 99-113). Відповідно до довідки № 1294 від 26.04.2017 року, виданої виконкомом Якушинецької сільської ради, адреса майнового комплексу, розміщеного на земельній ділянці площею 0,5988 га, кадастровий номер 0520688900:02:005:0143, що належить [PERSON] змінилася на підставі рішення 58 сесії 6 скликання Якушинецької сільської ради від 25.09.2015 року «Про перейменування вулиць населених пунктів Якушинецької сільської ради» з адреси [ADDRESS] на адресу [ADDRESS] (т.1, а.с.114,115). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серії В01 № 695335, вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем від 15.06.1999 року (т.1, а.с.166-167, 168,169). 15.09.2008 року [PERSON] отримувався кредит в ЗАТ «Альфа-Банк» в сумі 105 000,00 Євро на строк 60 місяців, відсоток в розмірі 20,67 (т.1, а.с.180-182). Зобов`язання позичальником не виконувалися, про що свідчить вимога про досудове врегулювання спору банку від 20.05.2012 року (т.1, а.с.179). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2018 року (справа № 127/2672/17), з [PERSON] стягнуто заборгованість на користь [PERSON] за договорами позики від 31.12.2012, 20.12.2013 в розмірі 118 00 тис. дол США, що станом на 05.10.2017 року становить еквівалент 3 163 438,99 грн, а також суму боргу за договором позики від 26.09.2017 року в сумі 23 500 грн; та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 25.03.2011, 26.09.2017 року в розмірі 112 000 тис дол США, що станом на 05.10.2017 року становить еквівалент 3 002 586,16 грн (т.1, а.с. 211-213). З довідки № 27-12/13 від 27.12.2013 року вбачається, що заборгованість в [PERSON] станом на 27.12.2013 перед ПАТ «Альфа-Банк» відсутня (т.2, а.с.57). Автомобіль з д.н.з. [NUMBER] , з № шасі [NUMBER] , 1995 року випуску, належний на праві власності [PERSON] переданий під заставу ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору від 15.09.2008 року (т.2, а.с.58,59). За виконавчими листами з [PERSON] та [PERSON] стягувалася солідарно заборгованість за кредитними договорами (т.2, а.с. 60-61). В подальшому [PERSON] та [PERSON] отримувався кредит 11.12.2012 року в сумі 241 443,75 грн (т.2, а.с.67-68). Виконувалося ВП № 53710914 про стягнення з [PERSON] заборгованість (т.2, а.с.69, 70-71,73,74). Гр. [PERSON] заборгованість була погашена, що підтверджується платіжними дорученнями (т.2, а.с. 75-113). Гр. [PERSON] частково погашалася заборгованість [PERSON] перед [PERSON] , що підтверджується розписками (т.2, а.с. 126-127). При купівлі нерухомого майна, отриманні кредитів в банківських установах гр. [PERSON] надавалася письмова згода на отримання кредиту її чоловіком, а також погашалася кредитна заборгованість (т.2, а.с. 128-129, 130, 131-136, 137-138, 139-141, 142). На виконання рішення суду №127/2672/17 відкрито ВП № 57178518, де боржником є [PERSON] (т.2, а.с.233-236). В матеріалах справи міститься рішення Народного суду Ленінського району м. Вінниці від 02.04.1999 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та про поділ майна подружжя (т.3, а.с.77, 78). Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Враховуючи зазначені норми процесуального права, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту заяви вбачається, що заявник просить встановити факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення у неї права на отримання частини спільно нажитого майна подружжя. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03червня 1999року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення статті 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного поживання однією сім`єю; спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] дійсно постійно проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вели спільне господарство, піклувалися одне про одного, вели спільний бізнес, в очах оточення друзів та знайомих Ковтунів сприймали виключно як подружжя. Разом вони проводили дозвілля та влаштовували сімейні свята, виховували спільних дітей, що підтверджено копіями світлин, які долучені до матеріалів справи, показаннями свідків та оглянутими в судовому засіданні відеозаписами. Щодо визнання майна спільним майном подружжя та в подальшому поділу спільного майна, суд виходить з наступного. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному коооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав суду доказів, які заперечують вищевказані висновки суду, тому суд приймає рішення на підставі доказів наявних в матеріалах справи. За таких обставин суд вважає позов доведеним та таким, що підлягає до задоволення, а невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частку спільного майна в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Так, із змісту прохальної частини позовної заяви слідує, що позивачем було сплачено судовим збором в загальному розмірі 10 592,40 грн. Відтак в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення понесені та документально підтвердженні судові витрати на вищевказану суму. Відповідно до положень ч. ч. 1 і 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з угоди про надання послуг адвоката від 07.12.2022 року адвокатом Левицькою-Корчун В.І. надавалися послуги клієнту [PERSON] (т.3, а.с. 194); та адвокатом Клепіковою О.С. також надавалися послуги адвоката та укладено договір про надання правової допомоги від 28.02.2017 року (т.3, а.с. 195). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Проаналізувавши вищевказані норми, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені у повному обсязі та виходячи із доведеності співмірності та розумності розміру понесених судових витрат [PERSON] складності справи, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути з [PERSON] в розмірі 35 000,00 грн.

Outcome: approved