Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

В квітні 2023 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 27.11.1997 року [PERSON] отримав право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом обліку та розподілення житлової площі міськвиконкому, відповідно до розпорядження №791-С від 27.11.1997 року. 01.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки - [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №163, згідно якого вона придбала зазначену вище квартиру. Отже, її матір`ю [PERSON] було придбано вказану квартиру. 04.12.1997 року Дніпродзержинським БТІ було видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого було посвідчено, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №163 від 01.12.1997 року та записано в реєстрову книгу №129 за реєстраційним №21625. Таким чином, після отримання вказаної квартири у власність у 1997 році, вона та її сім`я почали проживати в ній та вести спільне господарство. Наразі вона продовжує проживати в даній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно здійснює поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги в повному обсязі. 27.05.2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно було відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру за [PERSON] , [PERSON] . Як виявилось, відповідно до листа №947 від 17.05.2021 року ОКП «ДБТІ», вказана квартира досі зареєстрована за [PERSON] . Просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). З пояснень представника позивача вбачається, що 01.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки - [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи за №163. Однак зазначений договір в установленому законодавством порядку зареєстрований не був. Як вбачається з інформаційної довідки ОКП «ДБТІ» №947 від 17.05.2021 року, право власності на квартиру [ADDRESS] станом на дату останньої реєстрації - 04.12.1997 року, було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 27.11.1997 року, виданого ВАТ «Баглійкокс» згідно розпорядження від 27.11.1997 року №791-С (а.с.54). Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] та позивачем суду не надані належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed