Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

У червні 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просив стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 68 559 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 000 грн., компенсація втрати частини заробітку у розмірі 16\~423 грн. 58 коп., та моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., а також судовий збір у розмірі 2\~147 грн. 20 коп. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що у період з 18.11.2011 року по 01.02.2023 року остання знаходилася у трудових відносинах із ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова». 01.02.2023 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 68 559 грн. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку у розмірі 22\~000 грн., в порядку ст.116 КЗпП України, компенсацію втрати частини зарплати в зв`язку з затримкою термінів її виплати в сумі 16\~423 грн. 58 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 14.07.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 10.10.2023 року відповідач ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова» в особі В.о.Генерального директора Войт С.,\~надав до\~суду відзив,\~в якому\~зазначив,\~що відповідач\~заявлені позовні\~вимоги не\~визнає у\~повному обсязі\~та просить\~відмовити у\~задоволені позовних\~вимог.\~Вказує,\~що згідно\~довідки №\~73\~від 29.09.2023\~року [PERSON] \~15.02.2023\~року,\~та 24.03.2023\~року виплачена\~заробітна плата\~за грудень\~2022\~року.,\~в розмірі\~522\~грн.,\~також згідно\~довідки №\~73\~від 29.09.2023\~року.,\~станом на\~29.09.2023\~року сума\~невиплаченої заробітної\~плати та\~остаточного розрахунку\~становить 63\~627\~грн.\~Щодо заявлених вимог\~у позовній\~заяві відносно\~нарахування компенсації\~за затримку\~виплати доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати вказує, що згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-111 від 19.10.2000 року та п. 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого Постановою КМУ №159 від 21.02.2001р., то сума компенсації виплачується у тому місяці у якому здійснено виплату заборгованості за відповідний місяць по індексам споживчих цін, які були опубліковані Держкомстатом. Таким чином, вважають вимоги в цій частині не правомірними і такими, що підлягають відхиленню. Крім того, просять не стягувати моральний збиток та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. І як наслідок: великі фінансові збитки; відсутність обігових коштів; одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2015-2017 роках; простої; трьохденний режим роботи на підприємстві на протязі 2018 року; одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2019-2023 роках; затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертають увагу, що на протязі 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи, які додаються. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Просять врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання, оскільки наявна заборгованість з вересня 2020 року по заробітній платі працівникам складає понад 130,5 млн. гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2023 років. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але й інтереси інших працівників, забезпечити можливість функціонування підприємства. На підтвердження вищевказаного надають: довідку про заборгованість по заробітній платі від 29.09.2023 року, довідку розрахунок середньоденної заробітної плати від 22.09.2023 року, копії наказів про одноденний режим роботи та простій підприємства. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно зі\~ст.\~238\~КЗпП України\~при розгляді\~трудових спорів\~у питаннях\~про грошові\~вимоги,\~крім вимог\~про виплату\~працівникові середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу або\~різниці в\~заробітку за\~час виконання\~нижчеоплачуваної роботи\~(стаття\~235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. У судовому засіданні встановлено, що згідно записів в трудовій книжці позивачка перебувала у трудових відносинах з\~ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова»: 18.11.2011 року прийнята на роботу прибиральницею (Наказ № 2640 від 17.11.2011 року); 01.02.2023 року звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (Наказ № 886-к від 01.02.2023 року)» (а.с. 14). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивачки розрахунок з нею не проведено. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Як вбачається\~з довідки\~ДП «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~імені О.М.\~Макарова» вих.\~№ 73\~від 29.09.2023\~року, [PERSON] нарахована, але не виплачена заробітна плата: за травень 2021 7296 грн.; червень 2021-6243 грн.; липень 2021-5916 грн.; серпень 2021-6329 грн.; вересень 2021-9342 грн.; жовтень 2021-6278 грн.; листопад 2021-1774 грн.; грудень 2021-136 грн.; лютий 2022-5275 грн.; березень 2022-657 грн.; квітень 2022-1015 грн.; травень 2022-842 грн.; червень 2022-674 грн.; липень 2022-706 грн.; серпень 2022-806 грн.; грудень 2022-5220 грн.; виплачено 15.02.2023 року у сумі 3393 грн. та 24.03.2023 року у сумі 1827 грн.; січень 2023-5326 грн.; лютий 2023-5009 грн., а всього станом на 29.09.2023 року сума невиплаченої заробітної плати становить 63\~627 грн. (а.с. 41). Тим самим відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивачки з роботи остаточний розрахунок з нею не проведений, заборгованість складає 63 627 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що 01.02.2023 року [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Згідно наказу\~ ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова»\~№ 886-к від 01.02.2023 року [PERSON] звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 14, зворотна сторона). Однак заборгованість по заробітній платі не була сплачена у день звільнення. Оскільки на момент розгляду справи заборгованість з заробітної плати не виплачена позивачу, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 63\~627 грн. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з\~відповідача\~суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Так,\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ\~внесені зміни, зокрема, у частину першу\~статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ\~набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі\~статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~кодексу. Так, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки вих. № 74 від 22.09.2023 року, становить 294 грн. 18 коп. (а.с. 42) Таким чином, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток, з дати порушення прав [PERSON] кількість робочих днів за період з 02.02.2023 року по 02.08.2023 року, становить 129 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.02.2023 року по 02.08.2023 року включно, складає 30 918 грн. 72 коп. (239,68 грн. х 129 днів = 30 918 грн. 72 коп.) Але, оскільки позивачка у своїх вимогах просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 000 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 000 грн. Що стосується вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у т.ч. з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 цього Закону компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 15921.02.2001 № 159 (з урахуванням змін та доповнень за постановами від 09.08.2001 № 958 та від 31.03.2003 № 430) з наступними змінами: відповідно до п. 4\~Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін ("індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації поділений на 100. Розмір компенсації позивач розраховує за період з травня 2021 року по січень 2023 року включно, з урахуванням невиплачених сум заробітної плати, у сумі 16\~423 грн. 58 коп. Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, оскільки він здійснений у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі відомостей щодо доведеного розміру недоотриманої позивачем заробітної плати. Частиною 1\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи за зверненням особи поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, на теперішній час, заборгованість із заробітної плати позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з травня 2021 року по січень 2023 року, у розмірі 16\~423 грн. 58 коп. Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Встановлено, що в результаті неправомірної затримки розрахунку при звільненні відповідачем, позивачеві завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивачка тривалий час залишилася без належних їй грошових коштів, у зв`язку зі невиплатою заробітної плати, змушена була звертатися до суду та вживати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь позивачки спричинену моральну шкоду у розмірі 1 000 грн., що є достатнім та співмірним у даній спірній ситуації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. Крім того, судом задоволено позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітку та відшкодування моральної шкоди, а тому з відповідача на користь позивача за вимоги майнового характеру необхідно стягнути судовий збір сплачений за подачу позову у розмірі 1073 грн. 60 коп., а також за вимогами моральної (немайнової) шкоди сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп., а всього 2 147 грн. 20 коп. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial