Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Адвокат Ульянов С.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуванням квартирою [ADDRESS] . Треті особи, на стороні позивача - [PERSON] [PERSON] , третя особа на стороні відповідача [PERSON] ,. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] разом 1з своєю сім`єю: дружиною [PERSON] 1вашвною, дочками [PERSON] та [PERSON] отримали у користування квартиру [ADDRESS] в 1971 році. [PERSON] помер в 1994 році після смерті [PERSON] наймачем квартири стала [PERSON].28 жовтня 1996 року [PERSON] та [PERSON] після приватизації квартири квартири згідно рішення Придніпровського райвиконкому м. Черкаси № 411 від 16.10.1996 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло стали власниками квартири в рівних частках, по частини кожна. [PERSON] померла [INFO] . В подальшому після смерті [PERSON] її дочки [PERSON] та [PERSON] ([PERSON], [PERSON] ) оформили право на спадщину по частини квартири. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 2-191/04 від 07 червня 2004 року було: Визнано частково недійсним рішення Придніпровського райвиконкому м. Черкаси № 411 від 16.10.1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS] . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 28.10.1996 року на квартиру [ADDRESS] . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2002 року. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 2-191/04 від 07 червня 2004 року було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 вересня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2006 року. Вказує, що з цього часу квартира належить до комунальної власності та не приватизованою, новий договір найму квартири підписаний не був, фактичним наймачем квартири на підставі рішення № 192 від 15.05.1996 року є [PERSON], яка померла [INFO] . Також вказує, що на день подачі позову в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] була зареєстрована в квартирі як член сім`ї наймача, а саме дочка [PERSON] . Позивач зазначила, що з часу смерті матері між позивачем та відповідачем існують непорозуміння та несприятливі стосунки. За користування комунальними послугами відповідач фактично не сплачує. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 липня 2019 року доведений факт, що відповідач [PERSON] не приймає участі в утримання житла. Як зазначає позивач, відповідач не проживає в квартирі тривалий час, понад 21 місяць. Це підтверджується даними актів про не проживання особи за місцем реєстрації. Наразі, відповідач в квартирі не мешкає тривалий час. Комунальні та інші платежі за квартиру не сплачує. Його речі у квартирі відсутні. Кореспонденція на його ім`я не надходить. Зареєстроване місце проживання залишив добровільно. Для проживання в квартиру не повертався. Домовленості про порядок користування житлом між позивачем та [PERSON] не було. Таким чином, позивач просить суд, - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 травня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем відзив на позов подано не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Ульянов С.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В подальшому. 29.11.2023 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій він просить справу розглядати без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, судовий збір залишає за собою. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Допитані в судовому засіданні, яке відбулося 21 вересня 2023 року свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дійсно відповідач [PERSON] у 2021 році поїхала за кордон і на даний час до України не повернулася. Відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Враховуючи думку позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що 06.09.1980 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано 28 листопада 2002 року та зроблено актовий запис №585, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Прізвища після розірвання шлюбу: громадянина [PERSON] , громадянки [PERSON] . 23 серпня 2014 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що зроблено актовий запис 235Прізвища після державної реєстрації шлюбу чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] .. Відповідно до поквартирної карти Форма1 з 1971 року наймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON] , користувачами вищевказаної квартири дружина [PERSON] , дочки [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Придніпровської районної ради народних депутатів від 5.05.96 р. №192 заяви [PERSON] та [PERSON] задоволені та переоформлено особовий рахунок найму трикімнатної квартири , житловою площею 41.9 кв.м по [ADDRESS] на [PERSON] , в зв`язку з смертю основного квартиронаймача - чоловіка [PERSON] склад сім`ї дві особи [PERSON] і дочка [PERSON] . Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 22 жовтня 1996 року видане органом приватизації Придніпровського райвиконкому, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2002 року, спадкоємцями майна [PERSON] , померлої [INFO] , в рівних частках є її дочки [PERSON] , та [PERSON] . Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з частини квартири [ADDRESS] . Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 7 червня 2004 року визнано частково недійсним рішення Придніпровського райвиконкому м.Чекаси №411 від 16.10.1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS] ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 28.10.1996 року на квартиру [ADDRESS] ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.20022 року, видане Другою Черкаською нотаріальною конторою на ім.»я [PERSON] та [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 вересня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2006 року - рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 червня 2004 року залишено без змін. Таким чином, квартира [ADDRESS] є неприватизованою та належить до комунальної власності. 31.08.2005 [PERSON] , [PERSON] зверталися до Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області із заявою про вчинення крадіжки особистих речей із квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначивши, що у крадіжці підозрюють [PERSON] .. Згідно з рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 липня 2019 року, яке залишено без змін Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року - з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , 2396,96 грн. в рахунок відшкодування витрат на оплату послуг за спожиту електроенергію, 817,58 грн. в рахунок відшкодування витрат на оплату послуг за водопостачання і водовідведення, 4584,03 грн. в порядку регресу за борговим зобов`язанням за спожиту теплову енергію, а всього 7798,57 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4584,03 грн. в порядку регресу за борговим зобов`язанням за спожиту теплову енергію. Відповідно до даних довідки Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради про реєстрацію місця проживання, яка надана позивачем до позовної заяви, за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.05.2023 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відомостей Єдиного державного демографічного реєстру від 24.05.2023, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] . За даними актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 15 вересня 2022 року та 28 квітня 2023 року - за адресою: [ADDRESS] , починаючи з серпня 2021 фактично не проживає гр. [PERSON] , [INFO] (один рік вісім місяців). Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового Кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Аналогічна позиція викладені і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 пункт 50. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995, пункт 63). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового Кодексу УРСР). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Так, стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, Верховний Суд у постанові №490/12384/16-ц від 24.10.2018 виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними (ст. 61 ЖК УРСР в редакції від 21.04.2022). До відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України (ст. 62 ЖК в редакції від 21.04.2022). Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 64 ЖК, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном (понесення зайвих витрат по оплаті комунальних послуг, враховуючи кількість зареєстрованих осіб), а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів у спростування обставин позову. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач, маючи право на проживання, не проживає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин тривалий час (більше півтора року), його особисті речі у помешканні відсутні, комунальні послуги та інші платежі на квартиру не сплачує, не приймає участі в утриманні житла, тобто можна дійти висновку, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися жилим приміщенням. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо користування нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved