Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У листопаді 2020 року до Печерського районного суду м. Києва звернувся позивач із позовом до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що[INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Померлий був особою, з яким позивачка без укладення шлюбу проживала однією сім?єю з 2011 року за адресою: [ADDRESS] . Житлова квартира, у якій вони проживали, була за життя отримана [PERSON] у власність, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09 жовтня 1998 року. Приблизно за тиждень до смерті [PERSON] , позивачка тимчасово виїхала з м. Києва за місцем своєї реєстрації в квітні 2018 року та перебувала у своєї матері у м. Кам?янське Дніпропетровської області, оскільки та потребувала присутності позивача та допомоги, пов`язаної зі станом її здоров?я. Після повернення до м. Києва позивачка дізналась про смерть [PERSON] від сусідів по будинку, в якому вона разом з ним проживала до моменту свого від`їзду, так як у цей період часу вона не підтримувала з ним стосунки, внаслідок зловживання останнім спиртними напоями та напругою у відносинах між ними в зв`язку з поведінкою останнього. Зазначає, що позивачці було достеменно відомо, що [PERSON] не мав дітей та інших родичів, які б здійснювали за ним догляд та піклувались про нього. Тому позивачкою було здійснено заходи щодо отримання тіла [PERSON] для його подальшого поховання, оскільки ніхто інший виконати цей обов`язок крім неї не міг. Позивачка здійснила поховання свого цивільного чоловіка [PERSON] з допомогою свого рідного сина. Поряд з цим, вказує, що оскільки позивачка дійсно проживала з [PERSON] однією сім`єю до моменту свого від`їзду як чоловік та дружина протягом понад п`яти років, інших спадкоємців та родичів у нього не було, вона звернулась до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа № 441/2019. При цьому, звертає увагу суду на те, що оскільки про смерть [PERSON] позивачка довідалась лише після свого приїзду до м.Києва, що підтверджується датою поховання [PERSON] та заходами щодо поховання [PERSON] , здійсненими позивачкою, строк для подання заяви нотаріусу було пропущено з поважних причин, а відповідні дії щодо подання такої заяви були вчинені одразу після поховання нею цивільного чоловіка. Зазначає, що з відповіді нотаріуса від 15.05.2019 р. вих. № 3874/02-14 вбачається те, що позивач звернулась до нотаріуса без документа, який підтверджував би статус спадкоємця і те, що строк для звернення з заявою про прийняття спадщини пропущений. Відповіддю також роз`яснено право позивача звернутись до суду для встановлення факту проживання з спадкодавцем до моменту його смерті. Позивачка звернулась до Дарницького УПГУ НП в м. Києві з заявою про проведення перевірки і встановлення обставин її сумісного проживання з [PERSON] однією сім`єю у відповідний період часу за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу позивачка мала у своєму розпорядженні акти здачі-приймання робіт про проведені нею ремонтні роботи у вище вказаній квартирі у відповідний період часу, замовником яких виступала позивачка. В подальшому, для встановлення факту свого проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без укладення шлюбу, позивачка звернулась до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з відповідною заявою. На думку позивачки, з вище наведеного стає зрозумілим, що позивачка витратила тривалий термін часу для доведення та встановлення обставин проживання однією сім`єю зі своїм чоловіком, які були обумовлені збором доказів для звернення до суду та подальшим зверненням до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, що є поважними причинами пропуску нею строку для прийняття спадщини за законом. Вищезазначене стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2020 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. У грудні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 про передачу справи за підсудністю, надійшла вищевказана справа. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2022 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2022 справу прийнято до провадження у порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. Позивачу судове засідання не з`явилась, подала до суду заявупро розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 18.04.2019 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 06 травня 2019 року [PERSON] звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого. Згідно відповіді нотаріуса від 15.05.2019 р. вих. № 3874/02-14 на заяву [PERSON] про прийняття спадщини нотаріусом повідомлено, що [PERSON] в шестимісячний строк заяву до будь-якої нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавала. Окрім того, вказано, що на підтвердження фактичного проживання на день смерті разом зі спадкодавцем заявниці необхідно надати рішення суду. Також роз`яснено, що заявниця має право звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім?єю не менш як п?ять років. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року у справі №207/1638/20 заяву [PERSON] , заінтересована особа: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , з [PERSON] , [INFO] , з 2011 року по час його смерті - [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За таких обставин, позивач має право на спадкування майна після смерті спадкодавця за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (дати смерті спадкодавця). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. У позовній заяві позивачка вказує, що не звернулась до нотаріуса протягом шестимісячного строку з моменту смерті [PERSON] , оскільки про його смерть позивачка довідалась лише після свого приїзду до м. Києва, що підтверджується датою поховання [PERSON] та заходами щодо поховання [PERSON] , а відповідні дії щодо подання такої заяви були вчинені одразу після поховання нею цивільного чоловіка. Як вже встановлено судом, [PERSON] (спадкодавець) помер [INFO] . Натомість свідоцтво серії [NUMBER] про смерть [PERSON] видано Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві лише 18.04.2019 року, а поховано [PERSON] лише 19 квітня 2019 року, тобто через одинадцять місяців після його смерті. Згідно з накладною № 8 від 19 квітня 2019 року саме позивачкою було понесено витрати на поховання [PERSON] у розмірі 6 500 грн. 00 коп. При цьому з матеріалів справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори протягом місяця з дня поховання спадкодавця - [INFO] . Судом також встановлено, що після отримання відповіді Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 15 травня 2019 року щодо поданої позивачкою заяви про прийняття спадщини, [PERSON] вчиняла активні дії для збору доказів факту проживання однією сім`єю з [PERSON] без шлюбу, що підтверджується копією заяви позивачки до Дарницького УП ГУ НП України в м. Києві від 23 липня 2019 року, копією відповіді з Дарницького УП ГУ НП України в м.Києві від 02 серпня 2019 року №Д-3405/125/48/04-2019, копією відповіді з Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори на адвокатський запит від 04 січня 2020 вих. №28/02-14, копією рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року у справі №207/1638/20.? Таким чином, ураховуючи необізнаність позивачки про смерть [PERSON] до вчинення нею дій щодо його поховання, а також звернення нею до нотаріуса протягом одного місяця з дати поховання спадкодавця, зважаючи на необхідність збору доказів для звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з метою подальшого подання такого рішення суду нотаріусу на підтвердження фактичного проживання на день смерті разом зі спадкодавцем, суд погоджується, що вказані у позовній заяві обставини є поважними та такими, що об`єктивно унеможливили вчинення позивачкою дій для прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, визнавши обставини, в період строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними причинами та такими, що створили істотні труднощі для вчасного звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову та наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини в 2 (два) місяці.

Outcome: approved