Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 жовтня 2023 року звернулася до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту, накладеного постановою відділу ДВС у місті Біла Церква від 22 травня 2006 року, на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що її батько [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів на користь матері [PERSON] . Постановою відділу ДВС від 22 травня 2006 року було накладено арешт на майно боржника [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Виконавче провадження знищене . Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте було з`ясовано, шо на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, через що позивач не має можливості отримати спадкове майно. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2023 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі на 02 листопада 2023 року. 30 жовтня 2023 року на адресу суд надійшла заява від третьої особи [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог вона не заперечує. 02 листопада 2023 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про заміну відповідача відділу ДВС на належного відповідача - стягувача у виконавчому провадженні [PERSON] та про залучення відділу ДВС третьою особою у справі. Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року клопотання позивача задоволено, замінено неналежного відповідача відділ ДВС у місті Біла Церква на [PERSON] та залучено відділ ДВС у місті Біла Церква до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Судовий розгляд у справі відкладено на 05 грудня 2023 року. 13 листопада 2023 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання 05 грудня 2023 року учасники справи не з`явилися,\~ сторони т а третя особа [PERSON] направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа відділ ДВС у місті Біла Церква Київської області про день, час та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином. Правом на подачу пояснення на позовну заяву не скористалася. За таких обставин суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у справі за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України - у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні фактичні та зміст правовідносин: Відділ ДВС у місті Біла Церква повідомив [PERSON] про відсутність на виконані у відділі виконавчих проваджень, боржником у яких був [PERSON] (а.с.5-6) Після смерті [PERSON] ,В відкрилася спадщина та заведена спадкова справа № 7/2022 (а.с.8). 22.06.2006 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт на все майно [PERSON] , накладений постановою ДВС від 15.05.2006 року за вх. № 2198/2-41 (а.с.9). Позивач є донькою боржника [PERSON] , який помер [INFO] , та стягувача [PERSON] (а.с.15-16) При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. (частина четверта статті 206 ЦПК України). Судом встановлено, що на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Крім цього, у зв`язку з визнання відповідачем позову, що в свою чергу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved