Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Короткий виклад обставин справи. [PERSON] , 13.11.2023 року (вх. № 24004) звернулась до Залізничного районного суду м. Львова із заявою, у якій просить встановити факт приналежності [PERSON] трудової книжки, заведеної Львівським трестом їдалень промислових підприємств і установ № 1 3.12.1985 року із зазначенням персональних даних працівника « [PERSON] ». Заява обґрунтована, зокрема тим, що 24.08.2022 року [PERSON] перенесла інсульт, від наслідків якого лікувалася тривалий час, а зараз - продовжує реабілітацію. 19.10.2023 року повноважною медико-соціальною експертною комісією останній довічно встановлено другу групу інвалідності внаслідок загального захворювання. 26.10.2023 року на особистому прийомі у відділенні Пенсійного фонду Залізничного району м Львова [PERSON] відмовлено у прийнятті документів для призначення пенсії по інвалідності. Причиною відмови стало те, що прізвище, ім?я та по-батькові, які зазначені у трудовій книжці не збігаються із аналогічними персональними даними, які фігурують у паспорті. У першому із згаданих документів зафіксовано « [PERSON] », а у другому - « [PERSON] ». Через дану розбіжність остання не може реалізувати своє право на пенсію по інвалідності, гарантоване ст. 46 Конституції України, яка з урахуванням ст. 8 цього ж Основного закону є нормою прямої дії та найвищої юридичної сили. Взяти довідку про уточнення анкетних даних у колишнього роботодавця вона також не має можливості по причині ліквідації підприємства, на якому вона працювала. Спір з приводу тривалості трудового стажу чи персоніфікації особи з будь-ким відсутній. Єдиною причиною перешкод у здійсненні передбаченого законом права на соціальний захист є викладення персональних даних у документі про трудову діяльність російською, а у паспорті - українською мовами. У зв?язку із цим, беручи до уваги відсутність спору про право за даним фактом [PERSON] змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності саме мені правовстановлюючого документу про мою трудову діяльність. Так, просить суд задовольнити заяву у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 13.11.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Кирилюка А. І. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку окремого провадження. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позиція учасників справи. Заявник у судовому засіданні зазначила, що вимоги заяви підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити таку у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Зубович-Яворська О. Я. у судовому засіданні не заперечила проти задоволення такої. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов наступного висновку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом фактичні обставини справи. Згідно копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 785 стверджується, що [INFO] народилась [PERSON] , батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Копією Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 602602 від 19.10.2023 року стверджується, що [PERSON] визнана інвалідом другої групи. Згідно копії паспорта громадянина України [NUMBER] , такий 15.03.2004 року виданий громадянці України [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії Трудової книжки серії [NUMBER] , така 03.12.1985 року видана [PERSON] , [INFO] . Мотиви прийняття рішення та висновки суду. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Пунктом 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як зазначено у постанові Верховного Суду № 320/948/18 від 10.04.2019 року у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Суд враховує у якості консультативних роз`яснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», за змістом якого при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Також суд приймає до уваги роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Трудова книжка заведена Львівським трестом їдалень промислових підприємств і установ № 1 03.12.1985 року із зазначенням персональних даних працівника « [PERSON] ». Встановити факт належності Трудової книжки заведеної Львівським трестом їдалень промислових підприємств і установ № 1 від 03.12.1985 року із зазначенням персональних даних працівника « [PERSON] » у інший спосіб, як через встановлення даного факту судовим рішенням, заявник не має змоги, так як паспорт громадянина України [NUMBER] , від 15.03.2004 року виданий громадянці України [PERSON] , [INFO] . Так, вбачається, що причина розбіжностей між змістом трудової книжки і паспорту полягає виключно у тому, що ці документи складені різними мовами: російською та українською відповідно. Згідно з ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Отже суд зазначає, що факт належності вказаного правовстановлюючого документа заявнику стверджується співпадінням інших особистих даних зазначених у інших документах, наданих заявником, а саме паспорті громадянина України, свідоцтва про народження, свідоцтва про одруження, які додані до матеріалів справи та у яких збігається прізвище ім`я та по батькові, проте у Трудовій книжці заведеної Львівським трестом їдалень промислових підприємств і установ № 1 від 03.12.1985 року із зазначенням персональних даних працівника « [PERSON] », що у свою чергу дає суду підстави вважати, що вказані докази є належними та містять достатню інформацію для встановлення обставин, що обґрунтовують вимоги заявника. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. З врахуванням наведеного, а саме встановлення та підтвердження належними доказами факту належності заявнику зазначеного документа, заява підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved