Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом до відповідача та просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщини, що складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємицею [PERSON] , однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Долинської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1 ст. 76 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (чч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України). Судом установлено, що 9 травня 1952 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 7). 18 травня 1954 року за договором купівлі-продажу [PERSON] придбав у приватну власність житловий будинку за адресою: [ADDRESS] . Цей договір купівлі-продажу посвідчено нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Дженюк К.П., зареєстровано в реєстрі за № 1253/3. Зміст ст. 182 ЦК УРСР сторонам роз`яснено (т. 1 а. с. 15). За ст. 182 ЦК УРСР (1922 року), жилі будинки, які належать громадянам на праві особистої власності, можуть бути об`єктом договору запродажу і купівлі-продажу з тим, щоб: 1) внаслідок цих договорів у покупця, його дружини і неповнолітніх дітей не було більше одного будинку; 2) від імені продавця, його дружини і неповнолітніх дітей не вчинялося продажу більше, як одного будинку протягом трьох років. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За змістом пунктів 3, 4 Указу Президії Верховної Ради УРСР від 29 грудня 1969 року № 2476-VII передбачено, що у випадках, коли правила, які містяться у Кодексі про шлюб та сім`ю Української РСР, раніше були встановлені Основами законодавства Союзу РСР і союзних республік про шлюб та сім`ю, ці правила застосовуються з часу введення в дію відповідних правил Основ. Правила статей 24, 25, 26 та 28 Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 1 січня 1970 року. Отже, оскільки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] придбаний [PERSON] у шлюбі, відповідно належав йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Зазначена обставина позивачкою визнається. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Отже, за загальним правилом частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними. [INFO] помер [PERSON] (а. с. 9). Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. ст. 524-527 ЦК УРСР 1960 року). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. За ст. 535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтями 548, 549 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. З матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] слідує, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно. За життя [PERSON] залишив заповіт на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на користь свого сина [PERSON] , який своєчасно прийняв спадщину шляхом подачі заяви в нотаріальну контору (т. 1 а. с. 126). В матеріалах справи міститься проект заяви [PERSON] до державного нотаріуса Долинської державної нотаріальної контори, що підготовлений юридичною консультацією в якій також по суті йдеться про вищезазначені обставини. Зміст цієї заяви надано позивачкою у справі. Зміст цієї справи також містить копію сторінки книги обліку реєстрації спадкових справи Долинської державної нотаріальної контори за 1978-1979 роки, згідно з якою після смерті [PERSON] , [PERSON] подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а. с. 171). Спадкова справа після смерті [PERSON] не збереглася. За змістом п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. [PERSON] та [PERSON] будучи подружжям постійно проживали разом за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить зміст домової книги (т. 2 а. с. 14, 15). Аналізуючи вищезазначене, можливо стверджувати, що після смерті [PERSON] його спадкоємцями є дружина [PERSON] , а також його син [PERSON] , які прийняли спадщину. [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частини житлового будинку батька за заповітом, про що свідчать зазначені вище записи державного нотаріуса, які містяться у змісті спадкової справи після смерті [PERSON] . Оскільки [PERSON] , яка 1908 року народження на момент смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] була пенсійного, похилого віку, а відтак була непрацездатною, відповідно незалежно від змісту заповіту чоловіка успадковує не менше 2/3 частки, яка належала б їй при спадкуванні за законом (обов`язкова частка). Таким чином, оскільки 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності, враховуючи її право на обов`язку частку у спадщині чоловіка [PERSON] , наявність іншого спадкоємця за заповітом - сина спадкодавця [PERSON] , а також розмір цієї обов`язкової частки, можливо стверджувати, що [PERSON] належало право на 2/3 частини цього житлового будинку. 1/3 частина належить іншому спадкоємцю, який прийняв спадщину, тобто [PERSON] . Слід також зазначити, що спадкоємець [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] , однак не є сином [PERSON] [INFO] померла [PERSON] (т. 1 а. с. 8). Єдиним спадкоємцем [PERSON] після її смерті є її син [PERSON] , який 28 березня 1984 року подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, про що свідчить зміст спадкової справи після смерті [PERSON] (т. 1 а. с. 115-117). За життя [PERSON] не отримав після смерті матері [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. [INFO] помер [PERSON] (т. 1 а. с. 10). На момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому 30 жовтня 1976 року шлюбі з [PERSON] (т. 2 а. с. 21). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (т. 1 а. с. 13). Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу 1540-06). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. На момент смерті [PERSON] проживав разом з дружиною [PERSON] , про що свідчить зміст домової книги за адресою: [ADDRESS] , відповідно дружина після його смерті прийняла спадщину. [INFO] померла [PERSON] (т. 2 а. с. 20). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За змістом чч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Матеріали цієї справи не містять фактичних даних, що свідчать про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , а відтак відсутні підстави вважати, що після її смерті спадкоємці подали заяву про прийняття спадщини. У свою чергу, [PERSON] на момент смерті проживала разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить зміст домової книги з відміткою про реєстрацію місця проживання (т. 2 а. с. 18, 19). Отже, спадкоємцем після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 211). Єдиним спадкоємцем за законом другої черги після смерті [PERSON] є її рідний брат [PERSON] , який 18 липня 2018 року подав приватному нотаріусу Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасову О.В. заяву про прийняття спадщини, а 18 лютого 2019 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстроване в реєстрі за № 39/2018 на земельну ділянку площею 6,4980 га (т. 1 а. с. 231). [PERSON] єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , про що свідчить зміст спадкової справи після смерті спадкодавця (т. 1 а. с. 209-232). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 232). На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, що 24 вересня 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 929 (т. 1 а. с. 12). Заповіт залишений на користь [PERSON] , предметом якого є виключно земельні ділянку площею 0,01 га, 6,4173 га (т. 1 а. с. 54). Єдиною спадкоємицею за законом четвертої черги після смерті [PERSON] є позивачка [PERSON] , яка у встановлений строк після смерті спадкодавця прийняла спадщину та 18 лютого 2019 року, 15 вересня 2020 року, 21 вересня 2020 року отримала свідоцтва про право на спадщину на визначене спадкове майно, про що свідчить зміст спадкової справи (т. 1 а. с. 72-120). Отже, оскільки позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , відповідно саме вона набула права на належні йому після смерті батька [PERSON] , а потім матері [PERSON] , а потім сестри [PERSON] 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величка В.О. від 24 червня 2021 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). Згідно з абзацом 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, оскільки позивачка єдина спадкоємиця 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідно за встановлених у справі обставин за нею повинно бути визнано право власності на це спадкове майно. У частині вимог про визнання права власності на житловий будинок в цілому слід відмовити, оскільки матеріали цієї справи не містяться фактичних даних, що свідчать про належність спадкодавцю в цілому спірного житлового будинку. На підставі викладеного,

Outcome: partial