Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11 липня 2013 року. Спільних дітей вони не мають. Відповідачка має доньку [PERSON] , 2002 року народження. Перебуваючи у шлюбі, він 09 жовтня 2019 року продав квартиру в м.Києві, яка належить йому на праві приватної власності за 513 600 грн. Отримані кошти в розмірі 476 693,03 грн. інвестував у купівлю квартири [ADDRESS] . Тобто нова квартира, хоч і придбана у період зареєстрованого шлюбу, але повністю придбана за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю. У подальшому в цій квартирі за його кошти, які взяв в кредит, він зробив там ремонт, оскільки планував проживати з родиною. Але після закінчення ремонту, відповідачка перестала його пускати в квартиру та з серпня 2022 року він припинив спільне проживання з [PERSON] . А з реєстру речових прав дізнався, що право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , якій на час набуття права виповнилось лише 16 років і самостійного доходу не мала. На даний час відповідачі визнають його право на дану квартиру, але зволікають з юридичним оформленням такого права. Вказав, що при поділі майна подружжя, суд має з`ясовувати джерело походження коштів, за яке придбавалось майно. Зважаючи, що це були його особисті кошти, а не спільні, то і квартира є його особистою власністю. Тому його право є порушеним та підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права особистої приватної власності на спірну кватиру. Просив суд: визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58798514 від 17 червня 2021 року, прийняте державним реєстратором Івченко О.В. Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] ; скасувати запис про право власності №42547813 від 14 червня 2021 року, проведений державним реєстратором Івченко О.В. Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області за [PERSON] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від03 березня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 10 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом, адвокатом відповідачів [PERSON] вказано, що для оформлення права власності на спірну квартиру було отримано згоду батьків [PERSON] та [PERSON] , дозвіл органу опіки та піклування. Сплата коштів відбувалась у два етапи: 22 жовтня 2019 року - 471 912,24 грн. та 31 травня 2021 року - 5110,80 грн. Після оплати, введення будинку в експлуатацію, між сторонами договору було підписано акт приймання-передачі майнових прав на квартиру. Отримавши всі документи від забудовника, було проведено реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , що відповідало чинному законодавству. Вказали, що кошти, за які було придбано спірне майно, були отримані від бабусі [PERSON] - [PERSON] , яка з 2000 року працює в Італії та постійно здійснює грошові перекази, а також останню суму привезла готівкою напередодні оплати ( [PERSON] з 07 жовтня по 15 листопада перебувала на території України). Ремонт у спірній квартирі також здійснений за рахунок коштів бабусі. Крім того, і сам [PERSON] неодноразово користувався такими переказами. Вважає посилання позивача на норми сімейного кодексу неправильним, оскільки ці норми регулюють право власності подружжя, а власник квартири - донька від першого шлюбу. Кошти ж, які [PERSON] отримав від продажу своєї квартири, витратив на ремонт Тому вважають, що позивач не надав доказів на підтвердження придбання квартири за його особисті кошти, та обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Просили відмовити у задоволенні позову. 26 квітня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що на час підписання всіх договорів та внесення коштів, [PERSON] була неповнолітньою, самостійного заробітку не мала. Жоден з доказів, поданих відповідачами не підтверджує можливість сплати нею таких коштів за квартиру. Натомість він надав докази того, що між продажем однієї квартири та купівлею іншої пройшло біля 10 днів. Крім того, всі правочини посвідчені без нотаріальної згоди її батьків, що є порушенням вимогч.2 ст.32 ЦК України, а наслідком те, що всі правочини нікчемні. Достатніх доходів відповідачі не мали на купівлю вартісного житла. Просили позов задоволити у повному обсязі. 09 травня 2023 року до суду надійшли заперечення відповідачів, які вказали, що позивач не надав жодного документу на підтвердження того, що ним були передані грошові кошти від продажу своєї квартири, а вони отримали ці кошти. Оскільки в даному випадку суд не ділить майно подружжя, тому і посилання позивача на відповідні норми сімейного кодексу є неправильним. Просили відмовити у задоволенні позову. 07 липня 2023 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Обґрунтування аналогічне позовним вимогам. Додатково вказано, що хоч платником у квитанціях зазначена [PERSON] , але це не підтверджує джерело походження таких коштів. Квартира ж є спільною частковою власністю подружжя, оскільки придбана за його особисті кошти в розмірі 471 912,24 грн. та за спільні кошти подружжя - 5110,80 грн. Тому його частка в квартирі становить 98%, що відповідає його інвестиційній частці й вимогам ст.60 СК України, ст.357 ЦК України. Просив суд: визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58798514 від 17 червня 2021 року, прийняте державним реєстратором Івченко О.В. Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] ; скасувати запис про право власності №42547813 від 14 червня 2021 року, проведений державним реєстратором Івченко О.В. Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області за [PERSON] ; визнати квартиру [ADDRESS] спільною частковою власністю подружжя з визначенням за [PERSON] право власності на 98% часток квартири. 07 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на заяву про зміну предмету позову. Вказали, що по суті позивачі змінили і підставу, і предмет позову. Оскільки позивач жодних доказів внесення особистих коштів не надав, не знав всіх обставин укладення договору, тому і вимушений був подавати таку заяву. Доводи відзиву аналогічні доводам відзиву на позовну заяву. 08 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, аналогічного змісту відповіді на відзив. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольни з підстав, викладених у позові. Позивач суду пояснив, що на час продажу-придбання квартири вони були одружені, існувала довіра. [PERSON] вмовила його продати його квартиру для купівлі нової для спільного проживання. Після продажу квартири він частину коштів віддав своїй матері, а іншу дружині, які вона використала при придбанні квартири. Він був переконаний, що всі документи [PERSON] оформила на них, але після припинення спільного проживання він дізнався, що жодних прав на нову квартиру він немає. Вважає такі дії відповідача неправомірними. Просив позов задоволити. У судовому засіданні відповідач та представник відповідачів позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, оскільки спірне майно є особистою власністю відповідача [PERSON] . Крім того, відповідачка [PERSON] була допитана у якості свідка та суду показала, що її мати з 2000 років працює в Італії та постійно здійснювала перекази грошових коштів, які вона відкладала та накопичувала для вирішення питання про придбання житла для своєї доньки від першого шлюбу. Також у період внесення грошових коштів за спірну квартиру, її мати якраз перебувала в Україні та привезла також частину коштів готівкою. Тому позивач жодних коштів не надав, але він дійсно у цей період продав свою квартиру, але кошти віддав своїй мамі. За рахунок цих коштів були покриті всі комунальні борги, інші борги його сімї, а також вкладені кошти у ремонт будинку в м.Боярка. У судовому засіданні 28 листопада 2023 року судом до участі у справі залучено державного реєстратора, рішення якого позивач просить визнати незаконним та скасувати, а саме - Борщагівську сільську раду Бучанського району Київської області. У судове засідання представник третьої особи не з`явився. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 11 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Від шлюбу сторони мають сторони дітей не мають. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, оскільки позивач подав позов до суду, обгрунтовуючи вимоги поділом майна подружжя, суд при вирішенні спору враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2013 року по 19 травня 2023 року (дата набрання визначена за інформацією в Єдиному реєстрі судових рішень). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Судом установлено, що [PERSON] - це донька [PERSON] від шлюбу з [PERSON] , який розірвано 18 березня 2009 року. 22 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОЕКОНОМІЯ» (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем) укладено Договір № 338 купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Відповідно до п. 1.1. договору - Продавець продає, а Покупець придбає майнові права на квартиру [ADDRESS] на умовах та в порядку, що визначені у цьому Договорі (на даний час Бучанський район). Враховуючи те, що на час укладення договору [PERSON] була неповнолітня, Договір № 338 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 жовтня 2019 року був укладений та підписаний нею з дозволу наданого Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 811 від 16.10.2019 року «Про надання дозволу неповнолітній [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири», згоди батьків: [PERSON] та [PERSON] та відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво- Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 08.10.2019 року (протокол № 19). На виконання умов Договору № 338 від 22 жовтня 2019 року [PERSON] було проведено оплату за майнові права на квартиру наступним чином: 22.10.2019 року сплачено 471 912, 24 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 2 від 22 жовтня 2019 року; 31.05.2021 року сплачено 5110, 80 грн., що підтверджується квитанцією № 262510005 від 31 травня 2021 року. Довідкою № 317 від 10 червня 2021 року виданою ТОВ «ЖИТЛОЕКОНОМІЯ» підтверджується внесення [PERSON] 477 023,04 грн., що відповідає 100 % вартості майнових прав. З наданих Відповідачами документів також вбачається, що 10 червня 2021 року між сторонами Договору № 338 від 22 жовтня 2019 року були підписані: акт № 1 приймання-передачі майнових прав на квартиру згідно Договору № 338 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22.10.2019 року та акт № 2 приймання-передачі квартири [ADDRESS] (будівельна адреса: [ADDRESS] ). 14 червня 2021 року за покупцем [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261977218 від 17.06.2021 року, що міститься в матеріалах справи. Із змісту Витягу № 261977218 від 17.06.2021 року вбачається, що на підставі заяви [PERSON] реєстраційний номер: 46194 730 від 14.06.2021 року державним реєстратором Івченко О.В., Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 58798514 від 17.06.2021 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»). У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна. Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), так і Верховного Суду України та Верховного Суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі№ 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З поданих сторонами доказів встановлено, що за договором купівлі-продажу майнових прав покупцем виступила саме [PERSON] , яка правомірно очікувала виникнення свого права у майбутньому. Будь-яких доказів того, що одним із подружжя був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, а потім [PERSON] неправомірно зареєструвала за собою право власності на квартиру, позивач суду не надав. Тому доводи позивача, що це є спільне сумісне майно колишнього подружжя, суд до уваги не приймає. Інших порушень при укладенні договору купівлі-продажу, який не визнавався недійсним в судовому порядку, факту нікчемності даного правочину не встановлено, порушення при реєстрації права власності за [PERSON] позивачем не доведено при розгляді справи, тому вимоги про визнання незаконним рішення реєстратора та його скасування задоволенню не підлягають. Щодо доводів позивача про вкладення особистих коштів та визнання права власності. Встановлено, що 09 жовтня 2019 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За даним договором [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 513 600 грн. Відповідно [PERSON] сплачено 22 жовтня 2019 року - 471 912,24 грн. за придбання спірної квартири. Звертаючись до суду за позовом [PERSON] обґрунтовував позов саме незначним терміном між продажем та купівлею нового житла. Такі доводи суд до уваги не приймає та враховує, що сам по собі факт отримання грошових коштів не може ототожнюватись з внесенням їх на придбання іншого майна. Так, на спростування доводів позивача щодо відсутності самостійного заробітку дитини у 16 років, відповідачами подано підтвердження перебування бабусі за кордоном та регулярність грошових переказів від неї протягом значного часу (ще з 2011 року). З показів [PERSON] встановлено, що саме ці перекази накопичувались з метою придбання житла для онуки, а грошові кошти від продажу квартири [PERSON] віддав своїй матері, сплатив борги, борги за комунальні послуги та робив ремонт в м.Боярка. Позивач не спростував доказів, поданих відповідачем, а клопотання про допит свідка [PERSON] заявлений з пропущенням строків для подання доказів, без підтвердження поважних причин такого пропуску. При розгляді справи позивач не заперечував щодо родинних стосунків [PERSON] та [PERSON] , здійснення переказів грошових коштів, натомість деякі перекази здійснювались і на його імя. Зважаючи на подані сторонами докази, надані пояснення, судом не встановлено з боку відповідачів дій, обумовлених неправомірною метою (позбавлення одного з подружжя права спільної сумісної власності) та пов`язаних із недобросовісною поведінкою (недотримання норм моралі та позитивних норм, відсутність поваги до прав та інтересів інших осіб, нечесні дії тощо), які б порушили права позивача та які не можуть отримати захист у судовому порядку. Щодо доводів позову про отримання кредитів та вкладення коштів у ремонт квартири, то судом вказується, що ні у позові, ні при розгляді справи не надано обґрунтування на що саме отримані грошові кошти у кредит 30 березня та 29 жовтня 2021 року, які ремонтні роботи виконані, що саме придбано, не подано жодної квитанції щодо цього. Позов містить лиш загальні посилання. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України, має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин, або з інших підстав визначає правочин недійним. Якщо ж правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Таких доказів суду не було надано. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів вкладення особистих грошових коштів у придбання спірного майна, що дане майно є спільним майном подружжя, порушення чинного законодавства при укладені договорів, реєстрації права власності, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed