Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Зміст позовних вимог У січні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. З урахуванням залучених учасників справи та уточненої позовної заяви (вх. № 36540/22 від 16.11.2022, а.с. 10-18 т. ІІ) позивач просить суд: - визнати громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] . [INFO] , такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою, загальною площею 78,8 кв.м, жилою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - зняти з реєстраційного обліку громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] [INFO] , з трикімнатної квартири, загальною площею 78,8 кв.м, жилою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.03.2008 між позивачем та громадянином України - [PERSON] було укладено договір кредиту № 410/39/08-Пі, відповідно до якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 108 900,00 дол. США. Як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 410/39/08-Пі, [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавці передали в іпотеку: трикімнатну квартиру, загальною площею 78,8 кв.м, жилою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором - АТ «Альфа Банк» звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Державний реєстратор Юдін Максим Анатолійович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52954167 від 03.07.2020. Таким чином, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є АТ «Альфа Банк». Позивач вказує, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа Банк». Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 25 березня 2021 року до суду представником позивача [PERSON] подано уточнену позовну заяву про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. 24 червня 2021 року на електронну пошту суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання до уточненої позовної заяви про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] (вх. № 6768 від 24.06.2021) до уточненої позовної заяви про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, повернуто заявнику без розгляду. Також ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року уточнену позовну заяву Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном не прийнято до розгляду та повернуто позивачу. 11 жовтня 2021 року від представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвоката Дегтярьова Є.В. надійшло клопотання до уточненої позовної заяви про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, згідно з яким представник просить залучити як відповідачів громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, представник просить залучити як третю особою Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 06 липня 2022 року у підготовчому засіданні представник позивача клопотання, подані попередім представником у тій редакції, яка є, не підтримав, та просив надати час для усунення недоліків. Судом клопотання представника позивача задоволено, відкладено розгляд справи для надання можливості стороні позивача уточнити клопотання про залучення до участі у справі інших учасників та усунути недоліки уточненої позовної заяви. 16 листопада 2022 року представником позивача подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року заяву представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про залучення співвідповідачів та третьої особи задоволено частково. Залучено до участі у справі № 754/351/21 як співвідповідачів [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Залучено до участі у справі № 754/351/21 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. В іншій частині клопотання представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про залучення співвідповідачів та третьої особи відмовлено. Прийнято до розгляду позовну заяву (уточнену) (вх. № 36540/22 від 16.11.2022) Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. 14 грудня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій він просить суд змінити найменування позивача у справі № 754/351/21 - Акціонерне товариство «Альфа Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року заяву представника позивача про зміну найменування позивача - задоволено. Змінено найменування позивача у справі № 754/351/21 з Акціонерного товариства «Альфа Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». 23 лютого 2023 року від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо розв`язання спору про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном № 102/02/38-799 від 22.02.2023. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі № 754/351/21 та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху з підстав недоплати судового збору та надано позивачу строк для усунення недоліків. 20 жовтня 2023 року на виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року продовжено розгляд справи № 754/351/21. У судовому засіданні 12 грудня 2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від них до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідачі повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу їх зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ). Відповідач [PERSON] отримала судову повістку, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Судові повістки, направлені іншим відповідачам, повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на те, що на поштовому повідомленні проставлено відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідачів, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що повістку вручено відповідачам та вони є повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, які повідомлені належним чином та не повідомили суду причини своєї неявки. Фактичні обставини справи, встановлені судом 20.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 410/39/08-Пі, відповідно до якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 108 900,00 дол. США зі сплатою 13,5 процентів річних та комісії; кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту до 19.03.2018. Також 20.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] і [PERSON] (майновим поручителем) було укладено іпотечний договір № 08/І-39, згідно з яким іпотекодавці в якості забезпечення виконання першим іпотекодавцем, зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту 410/39/08-Пі від 20.03.2008, а також зобов`язань іпотекодавців за цим договором, передали нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 78,8 квадратних метра, жилою площею 41,6 квадратних метра, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 808000,00 грн, що за визначеним на день укладання договору Національним банком України курсом складає еквівалент 160000,00 доларів США. Відповідно до п. 1.7.5 іпотечного договору № 08/І-39 від 20.03.2008 предмет іпотеки належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних долях на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою від 30.01.2002 № 5-135. 19.11.2012 між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про внесення змін № 3 до договору кредиту, яким визначено кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 18 листопада 2032 року. Загальними Зборами Акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу з акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». 10 серпня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Згідно з рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Запис про зміну найменування з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.12.2020 № 237787891 право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 78,8 кв.м, жилою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. зареєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» 01.07.2020. Згідно з відповіддю Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 102-102/П-1202/2-3281 від 08.12.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 6 осіб. 17.12.2020 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про добровільне виселення № 7414. Відповідно до висновку щодо розв`язання спору про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном № 102/02/38-799 від 22.02.2023, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва від 08.11.2022 в у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] (з 16.02.2012), [PERSON] , [PERSON] , [INFO] (з 08.01.2010), [PERSON] , [INFO] (з 13.02.2017). Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.2002). Проте, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2020, право власності на вищезазначену квартиру було перереєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-банк». Орган опіки та піклування Деснянської районної місті Києві державної адміністрації не надавав жодних дозволів на зміну власника квартири [ADDRESS] , в якій станом на 01.07.2020, тобто на момент внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно змін щодо власника квартири, були зареєстровані малолітні діти. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає що задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном, є порушенням житлових прав малолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] [INFO] . Щодо позовних вимог позивача до неповнолітніх осіб Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 вказано, що: "процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі. Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник - виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції - захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво). Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників. У частині першій статті 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі). Тобто здійснювати захист прав дитини, в тому числі у судах, у першу чергу покликані її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (стаття 47, частина перша статті 59 ЦПК України). Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси". 16.11.2022 позивач пред`явив позовні вимоги до неповнолітнього [PERSON] , а також до малолітніх [PERSON] та [PERSON] , не зазначивши їх законних представників, тобто пред`явив позовні вимоги до осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18). Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі №454/143/17-ц (п.59), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (п.42, 66), від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (п.37), від 20 березня 2019 року у справі №295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (п.36), від 18 вересня 2019 року у справі №638/17850/17 (п.5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (п.6.20), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (п.30), від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 (п.30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (п.45). З огляду на зазначене, провадження у справі в частині позовних вимог до неповнолітнього [PERSON] , малолітнього [PERSON] , малолітньої [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування майном, та зняття з реєстраційного обліку, слід закрити. Норми права та мотиви суду Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 521/7073/21 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у разі її задоволення має наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права повинно не лише відповідати закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з частиною четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Позивачу з 01.07.2020 належить на праві приватної власності - трикімнатна квартира, загальною площею 78,8 кв.м, жилою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено в позові та не заперечувалось представником позивача, правовою підставою для реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, стало застереження в п. 4.5.3. іпотечного договору № 08/І-39 від 20.03.2008, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель, а зараз новий власник квартири, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку. Подібні правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18, та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини третьої статті 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21). Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК України. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК України з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається. Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності до укладення іпотечного договору № 08/І-39 від 20.03.2008, тобто набута ними у власність не за кредитні кошти, надані позивачем. Отже, виселення відповідачів з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно зі статтею 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17 міститься висновок, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги, чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, тобто позивачем не доведено факту відсутності у відповідачів стійкого зв`язку з вказаним житловим приміщенням. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, тобто позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» (колишня назва - Акціонерне товариство «Альфа-Банк») до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування майном, та зняття з реєстраційного обліку слід відмовити. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed