Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє адвокат Меженна В.І., звернулася до суду із вказаним позовом у якому зазначає, що позивач є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , яка відноситься до об`єкту громадського житлового фонду, тобто є комунальною власністю, та зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї квартиронаймача. Шлюб між ними був розірваний 23.01.1998 року. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, постійно виникали сварки та суперечки. При цьому основною причиною розірвання шлюбу стали постійні подружні зради чоловіка та фізичні знущання, а тому позивач вимушена була переїхати проживати в інше житло, яке вона винаймала, однак, інтересу до спірного житла не втрачала, періодично проживала у ньому, давала кошти колишньому чоловіку для оплати комунальних послуг, при цьому угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладався. Після одруження сина позивачки [PERSON] , відповідача 2 у справі, який також проживає у спірному приміщенні, останній без її згоди вселив в дане приміщення свою дружину і разом з батьком відповідачем 1 у справі [PERSON] змінили вхідні замки і більше доступу до приміщення позивач вона не мала. З приводу перешкод у доступі до зазначеної квартири [PERSON] неодноразово зверталась у правоохоронні органи, на що отримала відповідь щодо необхідності вирішення спірного питання у судовому порядку. Факт вчинення щодо позивачки з боку колишнього чоловіка [PERSON] підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду від 23.05.2019 року, згідно якої [PERSON] визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП. В подальшому під приводом звернення до правоохоронних органів щодо безперешкодного доступу до житлового приміщення, [PERSON] вселилась у спірне приміщення, однак, вільного доступу до нього немає, так як її колишнім чоловіком та сином ключі від вхідних дверей в квартиру їй не надано, вона вимушена чекати постійно під дверима коли її впустять, користуватися плитою, ванною кімнатою, предметами побуту, які придбала саме вона їй не дозволяють, облаштувати своє спальне місце, тобто, покласти ліжко також не може, внаслідок чого вимушена спати на підлозі. Таким чином [PERSON] , будучи хворою людиною, практично втративши зір, заробивши своєю працею житло, в результаті неправомірних дій відповідачів, описаних вище, позбавлена права вільного користування житловим приміщенням. При цьому, іншого житла для проживання у неї немає. А тому просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] , надати їй ключі від вхідних дверей та безперешкодний доступ до всіх приміщень квартири, можливість вільно користуватися предметами побуту та можливість облаштування спального місця. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, у якій зазначила, що позовні вимоги, за обставин, викладених у позовній заяві, позивач та її представник підтримують повністю. Також просила взяти до уваги рішення суду від 15.05.2023 року у справі № 308/13180/20, яке набрало законної сили, копію якого долучила до заяви. Відповідачі, а також представник відповідача [PERSON] - адвокат Ковальчук О.В. у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву на позов відповідачами не подано, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1\~ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд доходить наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.\~12\~ЦПК України\~ \~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно архівного витягу від 06.04.2015 року № 51 з рішення виконавчого комітету Ужгородського міської ради народних депутатів від 13.07.1987 року № 136, судом встановлено, що згідно зазначеного рішення [PERSON] видано ордер на квартиру [ADDRESS] . До складу її сім`ї входили: чоловік [PERSON] , син - [PERSON] , син [PERSON] . 23.01.1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, внаслідок чого відповідач змушена була винайняти для себе житло, однак у квартирі за адресою: [ADDRESS] періодично проживала, та за її словами надавала колишньому чоловіку кошти для сплати комунальних послуг. Позивач зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] та на даний час також проживає у вказаній квартирі разом з колишнім чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , що було також встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.05.2023 року у справі № 308/13180/20 за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] про виселення із житлового приміщення без надання іншого житла, відповідно до якого у задоволенні позову відмовлено, оскільки судом не встановлено, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття. Відповідно до зазначеного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.05.2023 року у справі № 308/13180/20, яке набрало законної сили , судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до об`єкту громадського житлового фонду, тобто є комунальною власністю, основним квартиронаймачем якої є саме відповідач [PERSON] , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 13.07.1987 № 136 (архівний витяг) та ордером на житлове приміщення серії ЖК № 0061. На даний час сторони проживають та значаться зареєстрованими у вказаній квартирі, у якій, окрім позивача та відповідача, також проживає їхній син [PERSON] разом зі своєю дружиною, що ними не оспорюється. Позивач у позові зазначає, що відповідачі чинять їй перешкоди у доступі та користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , що і стало причиною її звернення до суду з даним позовом. Матеріалами справи також встановлено, що [PERSON] зверталася у правоохоронні органи щодо вчинення їй перешкод її сином, відповідачем по справі, у доступі до квартири за місцем спільного проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується висновком по її зверненню від 18.04.2015, затвердженим начальником Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області. Крім того, позивачка [PERSON] зверталася до правоохоронних органів з приводу конфліктів з відповідачем [PERSON] за місцем проживання, погроз фізичною розправою та образ з боку останнього, що підтверджується відповідними талонами-повідомленнями від 18.03.2018, 11.03.2019, 10.08.2019 та листом начальника Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області від 02.09.2019. Відповідно до постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2019 (справа № 308/4165/19) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого), та накладено на нього стягнення за те, як зазначено у постанові, 10.03.2019 [PERSON] за місцем проживання вчинив сімейну сварку з колишньою дружиною [PERSON] . За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 9 ЖК України\~визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. А тому на підставі вищенаведеного, враховуючи, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають до задоволення. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: approved