Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась [PERSON] із заявою, в якій просить встановити факт спільного проживання заявниці [PERSON] із сином, [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] , станом на день смерті останнього [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця, [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із 1/9 частини права власності на квартиру [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті батька [PERSON] , однак за життя не встиг отримати свідоцтва про право на спадщину. Крім заявниці після смерті [PERSON] , інші спадкоємці відсутні. Як зазначено у заяві, хоча заявниця [PERSON] і була зареєстрована за іншою адресою, вона ще з часу набуття разом з чоловіком права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , мешкала саме там із сином до дня його смерті, та продовжує мешкати дотепер. З огляду на наведене, на думку заявниці, вона прийняла у встановленому законом порядку спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори. Однак постановою державного нотаріуса від 15.05.2023 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки належних доказів прийняття спадщини після смерті сина не надала, вона не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також не надала належних доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на день його смерті. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.09.2023 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. Судове засідання з розгляду справи призначено на 10 год 30 хв 12.12.2023. Представник заявника адвокат Федина О.В. в судовому засіданні просив встановити факт спільного проживання [PERSON] із сином, [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] , станом на день смерті останнього [INFO] . Заявниця [PERSON] в судовому засіданні просила заяву задовольнити, зазначивши, що хоч вона й була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживала з 1995 року по [ADDRESS] разом із сином [PERSON] до дня його смерті. Заінтересована особа виконавчий комітет Золотоніської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечило, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що проживає в будинку [ADDRESS] . Вказала, що [PERSON] з 1995 року постійно проживала по сусідству за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] по день його смерті, разом вели господарство. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що з 2015 року прописана та проживає за адресою [ADDRESS] , заявниця [PERSON] проживала постійно разом зі своїм сином [PERSON] за однією адресою по [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показала суду, що заявниця [PERSON] проживала з 1995 року разом зі своїм сином [PERSON] за однією адресою по [ADDRESS] станом на час його зникнення безвісти у 2000 році. Суд, заслухавши заявницю та її представника, покази допитаних у якості свідків 16.11.2023 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для вирішення справи, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що стверджується наступними відомостями. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 25.01.1975 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 25.01.1975 уклали шлюб, про що зроблено відповідний запис за № 22. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно з даними запису акта про народження № 107 від 18.04.1979 [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В пункті 16 відомостей про місце постійного проживання батьків вказано [ADDRESS] , та зазначено, що батько проживає за цією адресою з 1953 року, матір з 1973 року. На підставі даного акта видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] у віці 53 років, про що складено відповідний актовий запис № 83, що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 27.02.2007. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 195/2007 заведеної в Золотоніській міській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] , [INFO] , який проживав в [ADDRESS] , залишилося спадкове майно: квартира [ADDRESS] , та жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] та сини: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають в [ADDRESS] . 07 липня 2007 року до Золотоніської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2018 у справі № 695/3653/17 (номер провадження 2-о/695/20/18), яке набрало законної сили 19.03.2018 [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Золотоноша Черкаської області оголошено померлим. Днем смерті [PERSON] встановлено день набрання рішенням суду законної сили. На підставі вказаного рішення суду Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Черкаської області 22.12.2018 видано свідоцтво про смерть [PERSON] , серія [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] , місце смерті не вказано. Як зазначено у Повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, № витягу 00041806176 від 12.10.2023 наданому на ухвалу суду від 11.09.2023 відповідний актовий запис про смерть [PERSON] вчинено на підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2018 у справі № 695/3653/17 про оголошення фізичної особи померлою. Заявник [PERSON] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Золотоніським МРВ УМВС в Черкаській області 24.03.2002, [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 447 від 27.03.2023 виконавчого комітету Золотоніської міської ради [PERSON] , [INFO] із 14.03.2023 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із наявною в матеріалах справи довідкою виконавчого комітету Золотоніської міської ради № 478 від 03.04.2023 стверджується, що за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , 1979 року народження, який помер [INFO] , на день його смерті інші особи зареєстровані не були. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої золотоніської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 15.05.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] сина [PERSON] у зв`язку з тим, що у встановлений законом строк не подано заяву про прийняття спадщини, та не надано належних доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на день його смерті. Як зазначено у вказаній постанові державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 15.05.2023 [PERSON] на день своєї смерті [INFO] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , заповіту не залишив, відомостей про інших спадкоємців першої черги за законом наразі немає. Листом державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. «Про надання інформації» № 253/01-16 від 04.10.2023 стверджується, що згідно Алфавітних книг обліку спадкових справ та інформації зі Спадкового реєстру спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не заводилася. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Порядок розгляду справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, врегульовано у главі 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Розділу IV «Окреме провадження» ЦПК, зокрема щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до вимог ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для заявниці встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, має юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати її право на прийняття спадщини у встановленому законом порядку. Згідно з ч.1ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Згідно з роз`ясненнями викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2018 у справі № 695/3653/17 оголошено померлим. На підставі вказаного судового рішення видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 22.12.2018 Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Черкаської області. У силу положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги після померлого сина [PERSON] . З метою оформлення спадщини після померлого сина [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори від 15.05.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови був пропуск строку для прийняття спадщини та не надання належних доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на день його смерті. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали суду, що заявниця [PERSON] проживала з 1995 року разом зі своїм сином [PERSON] за однією адресою по [ADDRESS] станом як на час його зникнення безвісти, так станом і на час ухвалення вказаного вище рішення суду та видачі свідоцтва на смерть. Таким чином, факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на викладене, виходячи з інтересів осіб щодо захисту їх права на спадкування, зважаючи на те, що заявниця не має іншої можливості, окрім в судовому порядку, встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню, оскільки вимога її законна, обґрунтована та доказово підтверджена письмовими доказами, показами свідків, які в свою чергу є послідовними та логічними, а тому не викликають сумніву в їх правдивості. За приписами ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved