Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

22.08.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Болградської міської ради Одеської області, [PERSON] , та просить визнати за ним право власності і зареєструвати за ним це право на 23/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; провести виділ йому в натурі у власність цю частку згідно наявного порядку користування з відповідачами та просить скасувати запис про право власності на 23/100 часток житлового будинку, за цією адресою, здійснений на підставі рішення виконавчого комітету Болградської місцевої Ради депутатів №336 від 18 серпня 2011 року за реєстраційним номером майна 34938225. Позивач посилається на те, що він є власником 23/100 часток вищезазначеного житлового будинку згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була внесена на підставі рішення виконавчого комітету Болградської міської ради від 18.08.2011 року. Співвласником цього будинку є [PERSON] , якій належить інші 77/100 часток вищезазначеного будинку на підставі договору дарування від 24 лютого 2012 року. Також у нього є договір дарування від 14 січня 1988 року, відповідно до якого йому було подаровано дідом 6/32 часток у цьому житловому будинку. На даний час позивачу необхідно внести до Державного реєстру речових прав відомості про його право власності. Це викликано тим, що дані в реєстрі, які були внесені раніше, підлягають скасуванню через невірне написання його прізвища, яке помилково було вказане « [PERSON] », в той час як в довідці на постійне проживання в Україні його прізвище перекладено на українську мову як « [PERSON] ». Державний реєстратор також роз`яснив йому, що підставою відмови є неможливість визначити його частку у будинку, оскільки дані реєстру протирічать даним договору дарування. Також за даними БТІ та Болградської реєстраційної служби йому з відповідачем належать долі в загальному житловому будинку без будь-якого визначення в натурі. Таким чином, той факт, що вони користуються відокремленими приміщеннями свідчить лише про те, що між ним та відповідачами давно склався певний порядок користування. Він користується певними приміщеннями, які просить відокремити та вони складають 23/100 часток. На даний час йому необхідно мати окрему поштову адресу, а це неможливо без документа, яким би визначались конкретні приміщення, які закріплені за його часткою. Він не може укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, так як не має можливості організувати явку відповідача до нотаріуса, тому змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] надав 05.10.2023 року до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Болградської міської ради Одеської області голова Димитрієв С.Г. до суду не з`явився, надав 04.10.2023 року шляхом формування документу в системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала 13.11.2023 року до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення, справу просила розглянути без її участі в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. В пункті 1 ст. 6 Європейської Конвенції зазначено про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі змісту ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.ст. 319,\~358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права. Судом встановлено, що позивач на даний час є громадянином Республіки Молдова та має посвідку на постійне проживання на території України № [NUMBER] , яка видана 05.07.2022 року органом 5103, строком дії до 04.07.2032 року (а.с.7), в якій його прізвище на українській мові зазначено « [PERSON] ». Так, на підставі договору дарування від 14.01.1988 року [PERSON] подарував [PERSON] 6/32 частин в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , при цьому ця частка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.1986 року, цей договір був посвідчений державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Друтман В.Б., зареєстрований в реєстрі за №253 та був зареєстрований в Болградському бюро технічної інвентаризації 15.01.1988 року за №253 (а.с.11-12). Надалі рішенням виконавчого комітету Болградської міської ради Одеської області №336 від 18.08.2011 року домоволодінню, яке розташоване по [ADDRESS] поштову було присвоєно адресу [ADDRESS] ; затверджено ідеальні долі у житловому будинку за цією адресою, а саме за [PERSON] 77/100 та за [PERSON] 23/100 часток. Зміна розміру часток сталася через збільшення житлової площі частини належної [PERSON] через узаконення самовільних будівель відповідно до рішення Болградського районного суду від 28.07.2011 року №2-689/2011. На підставі цього рішення [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 77/100 частин цього домоволодіння (а.с.10,11). Тобто судом встановлений факт зміни частки позивача [PERSON] з 6/32 за договором на 23/100 відповідно до рішення виконкому, це сталося за рахунок збільшення частки співвласника [PERSON] . На підставі цього рішення виконавчого комітету Комунальним підприємством «Болградське БТІ» 24.10.2011 року на підставі заяви [PERSON] , за [PERSON] було зареєстроване право власності на 23/100 часток у житловому будинку, тобто фактично позивач не звертався для реєстрації своїх прав, не надав своїх документів, що посвідчують його особу, тому могла статися помилка у зазначені його прізвища. Ця інформація підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №31775078 (а.с.18). Так, на підставі рішення виконавчого комітету №336 від 18.08.2011 року за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право спільної часткової власності на 23/100 часток у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 34938225, що підтверджено інформаційною довідкою з реєстру №341808631, сформованою 07.08.2023 року (а.с.13-14). При цьому 77/100 часток будинку належать [PERSON] на підставі договору дарування за реєстровим номером 536 від 24.02.2012 року. Тобто дійсно з даної інформації вбачається помилкове зазначення прізвища позивача « [PERSON] » замість « [PERSON] », що порушує право власності позивача на цю частку в житловому будинку. На замовлення [PERSON] працівниками КП «Болградське БТІ» 04.07.2023 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу, відповідно до експлікації приміщень будинку, загальна площа приміщень по літ. «А» становить 106,30 кв.м., а житлова 64,1 кв.м. (а.с.15-17). Для усунення певних розбіжностей у прізвищі, що містяться в реєстрі речових прав, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Одеської області з заявою №56236181 про державну реєстрацію прав та отримав 20 липня 2023 року рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за №68526730 (а.с.28). Підставою для відмови в реєстрації стала відповідь з Болградського БТІ за №62 від 18.07.2023 року, в якій зазначено, що станом на 31.12.2012 року право власності за адресою [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] в розмірі 6/32 частин на підставі договору дарування №253 від 14.01.1988 року, а в рішенні виконавчого комітету Болградської міської ради Одеської області №336 від 18.08.2011 року про [PERSON] мова не йде. Тобто з поданих документів реєстратор не змогла визначити частку у праві власності за позивачем, тому надала відповідну відмову у проведенні реєстраційних дій. Як вбачається з висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна вих.№12, зробленого 30.11.2023 року спеціалістами КП «Болградське БТІ» житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , власниками якого є [PERSON] (23/100 частини) та [PERSON] (77/100), має наступні характеристики: загальна площа 106,3 кв.м., житлова 64,1 кв.м., житловий будинок літ. «А-1Ж» прим.№1 14,1 кв.м.; №2 9,2 кв.м., № 3 5,7 кв.м.; №4 13,1 кв.м.; №5 9,7 кв.м., №6 15,0 кв.м.; №7 8,0 кв.м.; №8 12,6 кв.м.; №9 13,2 кв.м.; №10 4,0 кв.м.; №11 1,7 кв.м.; Погріб літ. «Б», «О», кухня літня літ. «В,в», сарай літ. «Л,М», вбиральня літ. «Н», дворові споруди №1-8. З врахуванням технічного стану, забезпечення необхідними системами інженерного обладнання, функціональне (цільове) використання та фактичну відокремленість поділ виконати можливо. Пропонується такій варіант поділу: [PERSON] з житлового будинку літ. «А-1Ж» - прим.№1 14,1 кв.м.; №2 9,2 кв.м., № 3 5,7 кв.м.; загальна площа 29,0 кв.м.; житлова 23,3 кв.м., погріб літ. «О», дворові споруди №7,8. Статтею 355 ЦК України\~передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.1\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Стаття 364 ЦК України передбачає, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 2\~ст. 367 ЦК України\~визначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно з п.п.1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року №55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Відповідно до п.9 ч.1\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час прийняття рішення) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Як вбачається зі статті 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 ЦК України\~передбачено один із способів такого захисту - визнання права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.6, 7, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 року (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту\~ст.115 ЦК це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до\~ст.119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Враховуючи те, що поділ житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами [ADDRESS] є можливим, а також те, що відповідачі позовні вимоги визнали, суд вважає за можливим задовольнити позов [PERSON] та провести поділ житлового будинку за [ADDRESS] . Щодо скасування запису в державному реєстрі речових прав слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов`язковою. Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначено розділом IV Закону № 1952-IV. Відповідно до ч. 1. 4 ст. 15 цього Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно абз.2 ч.2 ст. 15 зазначеного Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. А саме постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», що діяла на час виникнення спірних правовідносин. В пунктах 27 і 28 цього Порядку міститься перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед яких зазначено 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат…. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З огляду на викладене, єдиним вирішенням спірного питання є скасування рішення про державну реєстрацію права власності на 23/100 часток у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яке прийняте на підставі рішення виконавчого комітету №336 від 18.08.2011 року. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року в справі № 906/516/19 та від 20.08.2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд доходить висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є припинення права власності [PERSON] на 23/100 часток житлового будинку, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 34938225. На підставі викладеного, та

Outcome: approved