Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яким просила стягнути з нього аліменти на її користь в розмірі 1 841 грн., на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання [PERSON] , [INFO] , кожного місяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох річного віку. В обґрунтування позовної заяви, позивач посилалась на те, що відповідач є батьком її сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Син є студентом та навчається на факультеті менеджменту Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач не надає, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року позов задоволено. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2023 року зазначене рішення суду скасоване, призначено розгляд справи в загальному порядку. У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову, додатково наголосила суду, що син проживав разом із нею та перебував на її утриманні, самостійно матеріально забезпечувати сину життя позивач не мала змоги, а тому звернулась до суду із зазначеним позовом. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, оскільки син, на період навчання у вищому закладі, перебував повністю на його утриманні та проживав окремо від матері, а тому позивач не мала права на подання позову до суду із вимогою про стягнення аліментів. Крім того, відповідач зазначив, що забезпечував сина усім необхідним. Представник відповідача адвокат Трегуб Ю.Є. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та наполягала на тому, що дитина [PERSON] , станом на листопад 2018 року, фактично мешкав із батьком за адресою: [ADDRESS] та повністю перебував на його утриманні, крім того відповідач повністю сплачував за навчання сина, що підтверджується відповідними доказами наданими суду. Крім того, 09 жовтня 2023 року представником відповідача адвокатом Трегуб Ю.Є. до суду було подано відзив на позовну заяву у якому остання зазначила суду, що син проживав разом із батьком на підтвердження чого надала суду Акт від 16.02.2022 року складений сусідами та консьєржем будинку, нотаріальну заяву [PERSON] та письмові пояснення консьєржки і племінниці. Вислухавши позивача, заперечення відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 28 квітня 2000 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2012 року (а.с.6). Від шлюбу, сторони мають дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 13 грудня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська вбачається, що [INFO] народився [PERSON] про що складено відповідний актовий запис №1101, батьками дитини зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.10). Одночасно з цим, із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінив ім`я на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим 05 серпня 2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.104). Згідно рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2018 р. позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів\~\~\~задоволені частково: стягнуто зі\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~ аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1000 (одній тисячі) гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 06 червня 2018 року і до повноліття дітей; в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено; допущено негайне виконання судового рішення у межах суми аліментів за один місяць; стягнуто зі\~ [PERSON] \~на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок (а.с.7). Згідно довідки №14/02-1327 від 16.10.2018 року, №14/02-1625 від 28.11.2018 року виданої відділом кадрів Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», [PERSON] є студентом І го курсу факультету менеджменту, денної форми навчання. Передбачене закінчення навчання 30.06.2022 року (а.с.8,16). Із довідки №16/56-3686 від 19 травня 2023 року виданої відділом кадрів Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» вбачається, що [PERSON] зарахований до складу студентів денної форми навчання на перший курс менеджменту з 01.09.2018 року за контрактною формою навчання; відрахований у зв`язку із закінченням навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр» з 30.06.2022 року (а.с.152а). Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , та Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1212-891385-2017, [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5,9). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII,\~та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,\~\~опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст. 199 СК України\~якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] мати [PERSON] , та Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1212-891385-2017, [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5,9). Доводи відповідача про те, що [PERSON] не має права на подання позову, оскільки їх син проживає окремо від матір`ї, відхилені судом, оскільки встановлено та матеріалами справи підтверджено, що мати [PERSON] та син [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , а проживання сина за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер. Враховуючи, що позов подано в інтересах сина, зокрема стягнення аліментів на його утримання, [PERSON] є належним позивачем у справі. Дана позиція суду повністю узгоджується із висновками Верховного Суду України у справі №583/664/17 від 21 листопада 2018 року. Інші доводи представника відповідача - адвоката Трегуб Ю.Є. про те, що [PERSON] не має права на подання позову, оскільки дитина [PERSON] на період навчання постійно проживав разом із батьком та саме батько сплачував за навчання дитини у вищому закладі, відхиляються судом з огляду на наступне. Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою, у зв`язку із чим, неповнолітній [PERSON] мав право вибору місця проживання під час денної форми навчання у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер. Наданий відповідачем Акт від 16 лютого 2022 року (а.с.112) на підтвердження проживання сина разом із батьком, суд не приймає як належний та допустимий доказ у справі, оскільки останній не містить печатки відповідної установи, яка його видала, посадове становище особи, яка його складала із зазначенням прізвища, ім`я та по-батькові, та інших відомостей, які повинен мати офіційний документ. Крім того, із пояснень [PERSON] , допитаного у судовому засіданні у якості свідка, вбачається, що останній мав особисті речі як за місцем проживання батька, так і за місцем проживання матері. Також, [PERSON] наголосив суду, що навчання у вищому закладі освіти сплачували і дідусь з бабусею, а також батько, а в кінці навчання він сплачував за навчання особисто. Батько також допоміг з покупкою ноутбуку, а у мами він брав кишенькові гроші та гроші на харчування. Допитаний у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є другом [PERSON] з яким познайомився у 2017 році та зазначив, що при спілкуванні з [PERSON] йому стало відомо, що останній мешкає із батьком та бабусею. Проте, суд критично сприймає покази зазначеного свідка та не приймає їх до уваги. Що стосується наявної в матеріалах справи нотаріальної заяви [PERSON] , яка засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрована в реєстрі за №669 (а.с.151), в якій зазначено, що з квітня 2017 року по теперішній час [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ; на протязі навчання оплату за контрактом здійснював батько [PERSON] ; весь період навчання оплату харчування, одягу, взуття, проїзду повністю забезпечував батько; мати на період навчання надавала грошові кошти на кишенькові витрати, то суд не приймає зазначену заяву до уваги у якості доказу, оскільки [PERSON] був безпосередньо допитаний у судовому засіданні у якості свідка з приведенням останнього до присяги, та на свідченнях, наданих в судовому засіданні наполягав. Посилання відповідача на те, що син [PERSON] повністю перебував на його утриманні, на підтвердження чого відповідачем було надано суду копію договору №1968/ІЕ-18 від 22 серпня 2018 року укладеного між Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка» та замовником - [PERSON] , лише підтверджує договірні зобов`язання, згідно яких університет бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити підготовку [PERSON] за денною формою навчання для здобуття ступеня бакалавра за спеціальністю «Підприємство, торгівля та біржова діяльність» з дати зарахування по 30.06.2022 року; загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 44\~000 грн. (а.с.152). Також, суд зауважує наступне, відповідно до положень ст.ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання обов`язку батьків, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі; участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (навчанням, розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах; обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу. Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами до яких може відноситись, зокрема, навчання у вищому навчальному закладі. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а тому, суд зауважує, що сплата за навчання є забезпеченням дитини у вигляді сплати додаткових витрат на дитину, та не є предметом позову про стягнення аліментів на дитину, яку продовжує навчання. Виходячи із аналізу статті 185 СК України та встановлених обставин справи про стягнення аліментів на дитину, яку продовжує навчання, що є предметом розгляду, суд вважає, що надання послуг із організації вступу до вищих навчальних закладів для здобуття професійної освіти, є тими особливими обставинами, щодо яких передбачено стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, відповідно до положень статті 185 СК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3\~обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У судовому засіданні відповідачем не було спростовано факту, що останній не має можливості надавати допомогу по утриманню сина. Доказів про наявність на утриманні у відповідача непрацездатних членів його сім`ї, інших дітей, яких за законом він має обов`язок утримувати, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до\~ст. 200 СК України\~суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у\~статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до змісту вказаних норм, для стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина необхідно, щоб: а) їм виповнилося 18 років; б) вони продовжували навчання; в) їм було менше 23 років; г) вони потребували матеріальної допомоги; д) батько, мати відповідно до свого матеріального, сімейного стану та стану здоров`я були спроможні надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину з одного із батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання і другим із батьків, врахувати стан здоров`я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, інших дітей чи працездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.ст.\~182,\~200 СК України). Враховуючи викладені обставини, а також потреби людини у їжі, одязі, необхідності нести витрати на проїзд, придбання приладдя для навчання, неможливість сина сторін працювати у зв`язку із навчанням на денній формі навчання, суд прийшов до висновку, що син сторін потребує матеріальної допомоги. Встановлено, що повнолітній син позивача та відповідача - [PERSON] , 2000 року народження, навчається на факультеті менеджменту Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, а тому, враховуючи матеріальний стан батька, який має можливість надавати матеріальну допомогу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина, починаючи з 06.11.2018 року і до закінчення навчання - до 30.06.2022 року, але не більше ніж до 23 років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст.\~182,\~183 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Згідно із положеннями Закону прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Положенням Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" (закон чинний на момент подачі позову) установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1000 (однієї тисячі) грн. 00 коп., щомісячно. Такий розмір суд вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби повнолітнього сина, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача. Судом також враховано, що станом на день постановлення рішення у справі [PERSON] закінчив навчання, та 19.10.2023 останньому виповнилось 23 роки. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті правової норми (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Таким чином, сам по собі факт досягнення дитиною повноліття, а в нашому випадку 23 років до ухвалення судом судового рішення по суті спору не може свідчити про те, що між сторонами був відсутній спір щодо розміру стягуваних на їх користь аліментів на час звернення позивача до суду із цим позовом, а також на час постановлення судом рішення, а тому визначені процесуальним законом підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, відсутні. Дана позиція суду повністю узгоджується із висновками, викладеними у постанові КЦС Верховного Суду у справі №522/3680/22 від 15.11.2023. З урахування викладеного, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ст.191 СК України\~аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial