Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У вересні 2023 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації(далі також - відповідач), у якому з урахуванням подальших змін просила скасувати реєстраційну дію щодо зняття з реєстрації її місця проживання за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірне жиле приміщення, спірне житло, квартира) та зобов`язати поновити запис про місце реєстрації за вказаною адресою. На обґрунтування позову зазначила, що квартира була набута у власність її батьком [PERSON] (далі - [PERSON] , третя особа), а вона як член його родини має законне право користуватись житлом. Відсутність підстав для її виселення, позбавлення права користування квартирою та зняття з місця реєстрації було підтверджено рішенням суду від 22.02.2016 у цивільній справі № 753/3347/15-ц. 16.08.2023 після повернення додому з роботи вона виявила пошкоджені замки, а сестра і сторонні особи, які на той час перебували у квартирі, повідомили про зняття з реєстрації її місця проживання за вказаною адресою. У подальшому вона дізналась, що зняття з реєстрації місця проживання було здійснене на підставі заяви її батька як власника житла. Позивачка вважає оспорювану реєстраційну дію неправомірною посилаючись на те, щов силу родинних відносин з [PERSON] набула права користування квартирою, яка була її постійним місцем проживання, права користування житлом не втрачала і в судовому порядку не виселялась. За міркуванням позивачки зняття з реєстрації її місця проживання у спірному житлі можливе лише при наявності наведених підстав, які у даному випадку були відсутні. Вказала також, що має військовий квиток і перебуває на військовому обліку, а тому зняття з реєстрації її місця проживання здійснено без додержання вимог частини четвертої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, щодо обов`язковості подання органу реєстрації військово-облікового документа. Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що зняття з реєстрації місця проживання позивачки було здійснене правомірно, з дотриманням вимог пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядку декларування та реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 № 265. Відповідач послався на те, що оскільки права позивачки ним не були порушені, а оспорювана реєстраційна дія була вчинена на підставі заяви власникажитла [PERSON] , саме він має відповідати за цим позовом. Київська міська державна адміністрація свого представника до суду не направила, правом на подання пояснень щодо позову/відзиву не скористалась. Третя особа [PERSON] подав пояснення щодо позову після закінчення встановленого судом процесуального строку і клопотання про його поновлення не заявив, а тому суд залишив його пояснення без розгляду. Залучений до участі у справі як третя особа теперішній власник спірного житла [PERSON] (далі - [PERSON] ) підтримав позицію відповідача вказуючи, що діючим законодавством власнику житлового приміщення надано право зняти з реєстрації місця проживання будь-яку повнолітню особу, яка зареєстрована у його житлі, незалежно від факту проживання такої особи чи перебування її на військовому обліку. У даному випадку попередній власник квартири [PERSON] у визначеному законодавством порядку подав відповідачу заяву про зняття позивачки із зареєстрованого місця проживання та інші передбачені Порядком декларування та реєстрації місця проживання документи, а тому у органу реєстрації були відсутні підстави для відмови у вчиненні такої реєстраційної дії. Вважав також, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання її у квартирі та перебування на військовому обліку на час подання позову. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 05.09.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання 09.10.2023 (а.с. 27-28). 06.10.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 40-45). 09.10.2023 від [PERSON] надійшла заява про вступ у справу на стороні відповідача та відкладення розгляду справи (а.с. 53). В підготовчому засіданні 09.10.2023 суд прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, залучив [PERSON] до участі у справі як третю особу, встановив строки для подання інших заяв по суті справи та відклав підготовче засідання на 06.11.2023 (а.с. 69). 25.10.2023 від позивачки надійшли заява про уточнення (зміну) предмета позову та відповідь на відзив (а.с. 74-75, 76-78). 06.11.2023 від третьої особи [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження у справі (а.с. 94). В підготовчому засіданні 06.11.2023 суд прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову та відповідь на відзив, відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та у задоволенні усних клопотань представника [PERSON] про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі, встановив третім особам додатковий строк для подання пояснень щодо позову/відзиву, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 05.12.2023 (а.с. 95-96). 30.11.2023 від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позовну заяву (а.с. 101-108). 05.12.2023 від представника третьої особи [PERSON] надійшли додаткові пояснення (а.с. 117-122). В судовому засіданні 05.12.2023 суд залишив без розгляду пояснення третьої особи [PERSON] , заслухав вступні промови учасників справи, дослідив письмові докази, заслухав додаткові пояснення учасників справи і їх виступи в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі ордера на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» від 16.12.1992 батьку позивачки [PERSON] на сім`ю з чотирьох осіб у складі його, дружини [PERSON] , дочки [PERSON] та онука [PERSON] (сина [PERSON] ) було надано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Усі зазначені в ордері особи зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою. На підставі свідоцтва про право власності від 22.03.2004 [PERSON] набув квартиру у власність та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку. Починаючи з 2003 р. між мешканцями квартири почали виникати конфлікти з приводу порядку користування житлом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.10.2005, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 09.02.2006 та Апеляційного суду Донецької області як суду касаційної інстанції, було встановлено факти порушення житлових прав [PERSON] та його дружини [PERSON] . Цим рішенням суд зобов`язав [PERSON] та її чоловіка [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою і надати їм ключі від вхідних дверей, вселив останніх у квартиру, виселив з неї [PERSON] та відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру та про визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру. З ухваленням цього рішення конфлікт між мешканцями квартири не вичерпався, а житлові спори між ними були предметом подальших судових розглядів. Так, 11.11.2010 Дарницький районний суд м. Києва постановив ухвалу про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] про визнання незаконним та скасування виданого її батьку свідоцтва про право власності на квартиру. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2011, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою і відкриття особового рахунку та зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та виселення. Вищенаведені обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2016 у цивільній справі № 753/3347/15-ц, яким відмовлено у задоволенні вимог прокуратури Дарницького району м. Києва в інтересах [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житлом, виселення та вселення та вимог зустрічного позову [PERSON] в інтересах недієздатного сина [PERSON] про вселення до жилого приміщення. Своє рішення суд мотивував, зокрема тим, що не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності визначених статтею 116 Житлового кодексу України підстав для виселення [PERSON] 28.07.2023 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація на підставі заяви [PERSON] зняла позивачку з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла. У подальшому[PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 28.09.2023 (запис у реєстрі за № 6448) відчужив квартиру на користь [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 348368027 від 28.09.2023). Згідно з поясненнями [PERSON] на даний час у квартирі зареєстроване місце проживання його, дружини та дитини, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва. IV. Зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України). Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас Основний Закон України так само гарантує право кожного на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції). Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Заборона виселення фізичної особи або примусового позбавлення її житла іншим чином, крім випадків, встановлених законом, передбачена і у нормі частини четвертої статті 311 ЦК України. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом врегульоване нормами статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 ЖК України), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлові відносини тісно пов`язані з правом особи на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, порядок реалізації яких визначає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання» (далі також - Закон № 1382-IV). За змістом положень цього Закону місцем проживання особи є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає. Відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV (у редакції, що була чинною до 01.12.2021) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 (далі також - Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. На підставі цього Закону були внесені зміни до низки законодавчих актів, у тому числі і до Закону № 1382-IV, з якого було виключено статтю 7. Стаття 2 Закону № 1871-IX дає визначення, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи; реєстр територіальної громади - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для обробки визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації у порядку, визначеному цим Законом; реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація в розумінні Закону № 1871-IX є органом реєстрації, який в межах Дарницького району міста Києва забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади та вчиняє відповідні реєстраційні дії. Частина перша статті 18 Закону № 1871-IX визначає, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності (пункт 2). Частиною тринадцятою цієї норми передбачено, що орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо: особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним; відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях; за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів. Відповідно до положень Закону № 1871-IX постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі також - Порядок). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно з пунктами 50, 61 Порядку реєстраційна дія по зняттю повнолітньої особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла здійснюється на підставі таких документів: заяви за формою згідно з додатком 6; документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Всупереч ствердженням позивачки військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) передбачений до подання лише особою, яка ініціює зняття свого задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), і не є обов`язковим для подання власником житла, у якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи, що знімається. Як установив суд, зняття позивачки із зареєстрованого місця проживання було здійснене органом реєстрації за наслідком подання власником спірного житла [PERSON] усіх необхідних для цього документів. Наведене дає підстави для висновку, що при вчиненні оспорюваної реєстраційної дії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), а відтак доводи позову про порушення процедури зняття із зареєстрованого місця проживання не знайшли свого підтвердження в суді. Незважаючи на те, що підставою для звернення [PERSON] до суду з цим позовом послугували дії Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, спірні правовідносини за своєю суттю є житловими, що і зумовило розгляд справи в порядку цивільного судочинства. До такого висновку суд дійшов на тій підставі, що за змістом наведених вище нормативних положень наслідком зняття особи із зареєстрованого місця проживання є позбавлення такої особи права на користування житлом, а реєстраційна дія проводиться органом реєстрації не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви зацікавленої особи. На цивільно-правовий характер цього спору міститься посилання і у позовній заяві. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 5 цього Кодексу визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13 ЦПК України). З огляду на зазначене можна дійти висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону і є ефективним, при цьому саме позивач визначає спосіб захисту порушеного права та особу, яка має відповідати за позовом. За обставинами справи установлено, що реєстраційна дія по зняттю позивачки із зареєстрованого місця проживання була вчинена на користь тодішнього власника квартири [PERSON] . У подальшому [PERSON] відчужив квартиру [PERSON] , який набув щодо квартири всі правомочності власника (права володіння, користування та розпоряджання). Отже ураховуючи, що вимоги позову про скасування реєстраційної дії та зобов`язання поновити запис про реєстрацію місця проживання фактично зводяться до визнання за позивачкою права користування спірним житлом, саме у [PERSON] на цей час існує безпосередній зв`язок з предметом позову, проте до участі у справі у статусі відповідача його не залучено. Даючи оцінку обраним позивачкою способам захисту порушених прав, суд виходить з положень частини другої статті 16 ЦК України, яка визначає орієнтовний перелік способів судового захисту. Одним з таких способів є визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права. Способом захисту цивільних прав є також відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. У статті 9 Закону № 1871-IX визначений перелік документів, наявність яких є підставою для реєстрації місця проживання (перебування) особи без згоди власника житла, серед яких рішення суду про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням. Відтак за змістом наведених законодавчих положень правомірним і ефективним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах (у разі доведення факту їх порушення) є вселення або визнання права користування житлом, проте таких вимог позивачкою не заявлено. Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про скасування реєстраційної дії та зобов`язання поновити запис про місце реєстрації, неналежність суб`єктного складу учасників спору та невідповідність заявлених вимог змісту і характеру права, на захист якого подано цей позов, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. За правилом, установленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Отже з огляду на результат розгляду справи судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу залишаються за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed