Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Зміст заявлених позовних вимог. Заявлені позовнці вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] , померла [PERSON] (запис вчинено російською), яка є їхньою бабусею по батьківській лінії. Стверджують, що даний факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження їхнього батька - [PERSON] . Зазначають, що [PERSON] на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де фактично і проживала з 12.09.1989 року. Вказують на те, що [PERSON] (бабуся) ще за життя розпорядилась своїм майном на випадок смерті, склавши 26.12.1996 року заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла сину - [PERSON] . Стверджують, що після смерті [PERSON] , її єдиний син [PERSON] (який помер [INFO] ) фактично вступив у володіння та управління майном, а саме квартирою, яка належала його матері за адресою: [ADDRESS] . Посилаються на те, що їх батько зробив ремонт в даній квартирі, сплачував платежі для підтримання майна в належному стані, а також забезпечив умови для проживання свого сина [PERSON] , який є позивачем по справі та проживає там і до сьогодні, однак своє право власності на нерухоме майно в порядку спадкування після смерті матері за життя не оформив. Позивачі мотивуючи позов посилаються на те, що оскільки вони є дітьми [PERSON] , то відповідно вони є його спадкоємцями. Стверджують, що як діти покійного [PERSON] , вони вчасно звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Однак, зазначають, що покійний батько відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті своєї матері та фактично вступивши у володіння спадковим майном, а саме: житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] , однак не оформив своїх спадкових прав. Вказують, що саме відсутність у них документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме квартиру й слугували підставою для відмови у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на зазначену квартиру. Стверджують, що розбіжності у правописах імені « [PERSON] » виникли внаслідок перекладу прізвища ім`я та по батькові « [PERSON] » з російської на українську мови, внаслідок чого виникла невідповідність у написанні прізвища « [PERSON] » та по-батькові українською « [PERSON] »; зазначають, що дані розбіжності у написанні прізвищ [PERSON] , яка померла [INFO] та її сина [PERSON] , який помер [INFO] , виникли виключно через відсутність єдиної системи внесення відомостей та вчинення перекладів під час внесення прізвищ імен та по батькові українською з актових записів, вчинених російською. Посилаються на те, що внести зміни в актові записи немає можливості, оскільки їхня бабуся [PERSON] та її син (батько позивачів) [PERSON] вже померли. Стверджують, що вимушені встановлювати факт родинних відносин, оскільки від цього залежить виникнення їх права на спадщину за законом. Зазначають, що у зв`язку з тим, що їхній батько [PERSON] , фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] однак не оформив її, то у них відсутні документи, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . А тому, враховуючи вищевикладене та те, що вони, як спадкоємці після смерті їхнього батька [PERSON] не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру, яку їхній батько успадкував після смерті бабусі, то вони змушені звертатись до суду. Просять встановити факт того, що вони є онуками [PERSON] ; встановити факт фактичного вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном після смерті його матері [PERSON] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частки квартири [ADDRESS] (для кожного) ,після смерті батька [PERSON] . Рух по справі та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.11.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2023 року закрито підготовче провадження по справі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак їх представником [PERSON] скеровано до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителів. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та простять їх задовольнити. Представником відповідача Чернівецької міської ради, Осовською М. до суду скеровано заяву про проведення засідання за її відсутності, вирішення справи залишають на розсуд суду. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджені судом докази та застосовані норми права. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] (донька покійного [PERSON] ), змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » внаслідок реєстрації шлюбу, розірваного 23 листопада 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 12 лютого 2014 року серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 12 травня 2022 року, 19 серпня 2016 року [PERSON] вдруге вийшла заміж, внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.13). Свідоцтвом про народження [PERSON] від 12 червня 1980 року та свідоцтвом про народження [PERSON] від 19 серпня 1981 року, підтверджується, що вони є спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] (їхній батько) (а.с.14). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 лютого 2023 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №445 (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , виданим повторно 21 листопада 1967 року, в якому в графі «мати» зазначено: [PERSON] (запис вчинено російською), встановлено, що остання є матір?ю батька позивачів, тобто їхньою бабусею (а.с.16). Зі свідоцтва про смерть, від 12 червня 1998 року, виданим Виконкомом Дрофінської сільської ради Нижньогірського району АР Крим, Україна, вбачається, що [PERSON] (запис вчинено російською), яка є бабусею по батьківській лінії споріднення позивачів по справі - померла (а.с.17). Згідно Заповіту від 26.12.1996 року посвідченого Іпатовою М.М., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, встановлено, що спадкодавиця [PERSON] розпорядилась ще за життя своїм майном на випадок смерті, склавши 26 грудня 1996 року заповіт, в якому зазначила: «Я, [PERSON] , що мешкаю в [ADDRESS] , на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право заповідаю: сину [PERSON] » (а.с.18). Квартира за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] (запис вчинено російською) на праві приватної власності з 1 квітня 1997 року, що відповідно підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 1 квітня 1997 року, виданим органом приватизації - Представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці, номер у реєстровій книзі №23324 (а.с.19), наведене також підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру (а.с.20). Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №26/02-14-8/2023 від 01 вересня 2023 року, позивачі, як діти покійного [PERSON] , який помер [INFO] , звернулись до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Мойси Ольги Василівни із заявами про прийняття спадщини. Проте, у зв`язку з тим, що покійний батько відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , фактично вступивши у володіння спадковим майном, а саме: житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] , однак не оформив своїх спадкових прав, у позивачів відсутні документи, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме на вищевказану квартиру, що й слугувало підставою для відмови у видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.21). Як вбачається з довідки про реєстрацію/останне місце проживання №491897 від 20.03.2023 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). За цією ж адресою був зареєстрований [PERSON] - син [PERSON] . Крім того як встановлено судом при дослідженні письмових матеріалів справи, після смерті [PERSON] (запис вчинено російською), яка померла [INFO] , її єдиний син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , фактично вступив у володіння та управління майном (не оформивши права власності на нерухоме майно в порядку спадкування), а саме квартирою, яка належала його матері за адресою: [ADDRESS] ; зробив ремонт в даній квартирі, сплачував платежі для підтримання майна в належному стані, а також забезпечив умови для проживання свого сина [PERSON] , який є позивачем по справі та проживає там і до сьогодні. Факт того, що [PERSON] сплачував платежі для підтримання майна в належному стані підтверджується розрахунковими книгами по сплаті за квартиру, комунальні та інші послуги та електроенергію №55136 за 1983-84 р.р. (а.с.23-27), 1985-86 р.р. (а.с.28-38), 1989 рік (а.с.39-43); квитанційною книгою (а.с.44-47). Згідно довідки АТ «ЧЕРНІВЦІОБЛЕНЕРГО» від 10.10.2023 року встановлено, що з 31 грудня 1999 року за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] (а.с.48). Інвентаризаційна вартість №125 площею 36,1 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку на [ADDRESS] становить 423 060 гривень (а.с.49). У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Згідно ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки. У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року «суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1.ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті особи, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦПК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. У відповідності до ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. Разом з цим, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Беручи до уваги висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №305/235/17, суд враховує, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно ч. 2 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадколавця на таке майно. Судом встановлено, що у позивачів відсутні документи, що посвідчують право власності на спадкове майно за адресою: [ADDRESS] , оскільки їхній батько [PERSON] , який помер [INFO] , фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] ( [PERSON] російською згідно свідоцтва про смерть), яка померла [INFO] , однак не оформив її та не отримував правовстановлюючі документи, хоча згідно вимог ст. 549 ЦК УРСР вважається таким, що вчасно прийняв спадщину, у зв?язку з наведеним позивачі були змушені звернутися до суду з заявленими позовними вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування. При дослідженні письмових доказів по справі судом встановлено, що у свідоцтві про народження батька позивачів [PERSON] , виданого ще 21 листопада 1967 року, в графі «мати» прізвище ім`я та по батькові зазначено російською мовою « [PERSON] », в той час як у Свідоцтві про право власності на житло від 1 квітня 1997 року, власником житла за адресою: [ADDRESS] , вказано « [PERSON] », та у заповіті від 26 грудня 1996 року заповідачем зазначено « [PERSON] ». Зазначені розбіжності у правописах виникли внаслідок перекладу прізвища ім`я та по батькові « [PERSON] » з російської на українську мови, внаслідок чого виникла невідповідність у написанні Прізвища « [PERSON] » та по батькові українською « [PERSON] », однак в подальшому судом встановлено, що дані розбіжності виникли внаслідок відхилення від правил і принципів українського правопису і зумовлені ситуацією контактного білінгвізму. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Внести зміни в актові записи немає можливості, оскільки бабуся [PERSON] та її син [PERSON] вже померли, а позивачі вимушені встановлювати факт родинних відносин, оскільки від цього залежить виникнення їх права на спадщину за законом. Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених судом доказів, вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] є батьком позивачів, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. а.с.14). [PERSON] , яка померла [INFO] є матір?ю [PERSON] , що також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме свідоцтвом про народження [PERSON] , виданим повторно 21 листопада 1967 року, в якому в графі «мати» зазначено: [PERSON] (запис вчинено російською) (а.с.16).Таким чином, судом встановлено, що остання є матір?ю батька позивачів, тобто їхньою бабусею. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелічує підстави для державної реєстрації прав, так, зокрема, Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: свідоцтва про право на спадщину; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та ін. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 4.15 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін`юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у справі письмові докази, з`ясувавши обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу заявлених позовних вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням чинного законодавства України, а також засад розумності і справедливості, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved