Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

28.08.2023 р. до суду надійшов вказаний позов. Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Правове обгрунтування позову ст. 405 ЦК України (а.с. 1-3). Ухвалою судді від 30.08.2023 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 40). 04.09.2023 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду, та нова редакція позовної заяви, в якій позивач просила визнати відповідачівтакими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК України (а.с. 43-45). В обґрунтування заявлених позовних вимог з врахуванням нової редакції позовної заяви, позивач зазначила відповідач [PERSON] та його неповнолітній син не проживають у спірному приміщенні понад тривалий час, перешкод в користуванні їм не чинилось, вони добровільно залишили місце проживання за вказаною адресою. Ухвалою суду від 07.09.2023 р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання та витребувано докази у справі (а.с.46). 22.09.2023 р. до суду надійшли витребувані докази (а.с. 57,58). 02.10.2023 р. до суду від представника відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог позивача заперечував в повному обсязі з підстав, що не проживання невнолітнього в спірному приміщенні має місце не в добровільному порядку, а в зв`язку зі збройною агресією Російської Федарації, вони тимчасово покинули територію України, та на даний час перебувають в Ірландії. Також зазначили, що оскільки позивачем до позовної заяви додано заяву відповідача [PERSON] , в якій він фактично погоджується з позовними вимоги, що свідчить про відсутність спору між ними, на підставі наведеного просив позов в частині позовних вимог до [PERSON] закрити через відсутність спору між сторонами, а відносно вимог до неповнолітнього сина - в задоволенні позову відмовити (а.с. 59-65). Від відповідача [PERSON] відзив на позов до суду не надходив. Від представника третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації письмових пояснень на позов не надходило, 23.10.2023 р. подану заяву про розгляд справи за їх відсутності, рішення просили ухвалити в інтересах дитини (а.с. 85). Ухвалою суду від 14.11.2023 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд (а.с.98). У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, просили позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Завгородньої Світлани Володимирівни, яка діє в інтересах [PERSON] , - [PERSON] позов не визнав просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення до суду не надходило, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи зай ого відсутності та ухвалити у справі рішення суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. (а.с. 109). Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідачі в спірному житловому приміщенні не проживають з 2020 року, квартирою не цікавиться, а тому відповідно до норм статей 71, 72 ЖК України це є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ордеру 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] в 1992 році на сім`ю: він, дружина та син - [PERSON] , відповідач по справі (а.с.127-128). [PERSON] - наймач квартири, помер [INFO] (а.с.10). Його дружина [PERSON] померла [INFO] (а.с.9, 10). Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва наданого на виконання ухвали суду від 07.09.2023 р. в спірному житловому приміщенні зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який є сином відповідача [PERSON] (а.с.18). Згідно наданого позивачем акту від 25.08.2023 р., відповідачі по справі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , не проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с.11). Разом з тим з даного акту не можливо встановити період з якого вказані особи не проживають в спірному приміщенні, щоб підтвердити факт не проживання за певний період. Також позивачем у підтверження своїх вимог надано заяву від [PERSON] , який є колишнім головою гаражного кооперативу "Берізка-2", якою останній підтверджує, що [PERSON] з родиною дійсно проживав в гаражному кооперативі (бокс 388-390) в період з 2008 р. по 2016 р. (а.с. 88). Проте вказана заява не може бути взята судом до уваги, оскільки не є належним та допустимим доказом, оскільки жодним чином не підтверджує факт непроживання відповідачів в спірній квартирі з 2020 р., як про це зазначає сама позивач в позовній заяві. Окрім того, звертаючись до суду позивач зазначає, що відповідачі у власності мають дві квартири і проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 45, абз.7). Разом з тим, на підтвердження даних обставин не надано жодних доказів цим обставинам, як і не заявлено клопотання про витребування (забезпечення) таких доказів. Згідно наданої до суду заяви, яка подана до суду позивачем при зверненні до суду, яка написана начебто власноручно відповідачем [PERSON] суд не може прийняти її до уваги, оскільки підпис останнього ніким не завірений, останній до суду не з`явився, а тому підтвердити написання такої заяви не може (а.с. 20). Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до п. 1, п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Крім того, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , 13.02.2010 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18), такого дозволу орган опіки та піклування не давав. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Крім того, відповідачем [PERSON] та її представником надано докази, що неповнолітній [PERSON] разом з матір`ю в зв`язку з початком бойових дій на території України через війському агресію рф, тимчасово проживає з листопада 2022 року в Ірландії, що є поважною причиною залишення місця реєстрації дитини (.(а.с.68-70). На підставі викладеного, суд, приймаючи до уваги всі докази, які надані позивачем у підтвердження позовних вимог, та надавши їм правову оцінку, приходить до висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі в зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed