Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що приблизно в 2002 році [PERSON] познайомилась з [PERSON] та почали спільно проживати у цивільному шлюбі. [INFO] у них з відповідачем народилась дочка [PERSON] . 29.08.2006 [PERSON] та його мати [PERSON] приватизували квартиру за адресою: [ADDRESS] , та отримали свідоцтво на право власності. В березні 2008, з дозволу відповідачів, позивачка разом з дочкою вселилась у вищевказану квартиру, як члени сім`ї власників. 10.10.2008 позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивач та її дочка зареєстрували своє місце проживання у квартирі відповідачів за адресою: [ADDRESS] . Не маючи у своїй власності або на праві користування іншого житла, позивачка за весь час проживання, з березня 2008 по травень 2023, за свої власні кошти, використовуючи власну працю проводила ремонт у квартирі та купувала меблі і необхідне обладнання. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.03.2017 шлюб між позивачкою та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка з дочкою продовжили проживати у спірній квартирі. 02.05.2023 відповідачка [PERSON] повідомила позивачку, що 01.05.2023 вона разом з відповідачем [PERSON] в Управлінні адміністративних послуг ЧМР зняла з реєстрації її та її дочку та почали вимагати виселитись з приміщення спірної квартири. Позивач повідомила відповідачів, що зняття з реєстрації не впливає на право користування цим житлом. 11.05.2023 позивачка з дочкою, повернувшись додому, не змогли потрапити до квартири, бо верхній замок на вхідних дверях був замінений відповідачами. Позивачка викликала поліцію, але відповідачі у квартиру позивача з дочкою не впустили, і вони вимушені були ночувати у знайомих. Працівники поліції прийняли від позивача письмову заяву про вчинене правопорушення відносно позивача та її дочки, були складені адміністративні матеріали за ст. 173-2 КУпАП та направлені на розгляд до Новозаводського районного суду м. Чернігова. Дільничним було проведено роз`яснювальну роботу з приводу того, що зняття з реєстрації не позбавляє позивача та її дочку права користуватись квартирою. Як наслідок, відповідачі впустили позивачку з дочкою у квартиру, не надаючи їм ключів від верхнього замка. 23.05.2023, приблизно о 16 год. 45 хв., відповідачі знову не впустили позивачку з дочкою до квартири, тому позивачка знову викликала поліцію. Свідками події були сусіди. Працівники поліції відібрали у позивачки та її дочки письмову заяву про вчинене правопорушення. Позивачка з дочкою змушені були звертатись до знайомих з проханням надати можливість тимчасового проживання. Матеріали адміністративної справи знаходяться на розгляді у поліції і в подальшому будуть направлені до суду. В спірній квартирі, до якої позивачка з дочкою не мають доступу, залишились всі їх речі, вони залишились без нічого, без грошей, без одягу, без документів, без їжі. Позивачі не мають іншого житла ні на праві власності, ні на праві користування. Просять суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , з боку відповідачів, шляхом вселення. Представник позивачів - адвокат Матрос І. М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що вже під час слухання вказаної справи в суді, позивач [PERSON] приходила до відповідачки, щоб забрати свої речі, які залишаються в квартирі. Крім того, не дивлячись на розірвання шлюбу, [PERSON] залишається донькою відповідача [PERSON] і не може бути позбавлена права проживання в зазначеній квартирі. Представник відповідачів адвокат Марченко Н. І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, показала, що позивачі є колишніми членами родини. Після розірвання шлюбу відносини погіршувались, що підтверджується постановами судів, де є очевидним, що між позивачами та відповідачами склались саме неприязні відносини, тобто спільне проживання надалі між позивачами та відповідачами є неможливим, оскільки така ситуація не може бути нормальною для власників квартири. Вказана квартира складається із двох кімнат. До цієї ситуації позивачі займали одну кімнату, а власники квартири - дорослі люди, жінка похилого віку та її син вимушені були проживати в іншій кімнаті, щоб іншим колишнім членам родини було комфортно проживати окремо. Донька позивачки є вже дорослою, їй 20 років, вона навчається в Ніжинському вищому навчальному закладі, тобто вона на даний час не повинна тут проживати, а в Ніжині у них є бабуся та відповідний гуртожиток навчального закладу, оскільки вона там навчається, то повинна там і проживати. Саме позивачка [PERSON] була ініціатором всіх неприязних стосунків та викликів поліції. Те, що відповідачі їх зняли з реєстрації не є порушенням прав позивачів, і це підтверджено в постановах у справах щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] та [PERSON] , і в силу закону вони мали право таким чином здійснити захист своїх прав. Про виселення позивачі були повідомлені та мали можливість скористатися та скористались можливістю забрати свої речі навіть вже після подачі позову. Відповідачка допустила [PERSON] декілька разів до приміщення, і вона забрали все, що хотіла забрати. На даний момент права відповідачів не порушені, бо вони здійснили самозахист своїх прав, вони не допустили до приміщення в законний спосіб, зняли з обліку і на сьогодні ніяких вимог щодо речей або чогось іншого вони не одержували від позивачів, крім позову щодо вселення. Вважає, що в силу ст. 405 ЦК України позивачам було надано право проживання у зв`язку з наявністю сімейних відносин, і саме у зв`язку з припиненням сімейних відносин спілкування та обоюдні зобов`язання зупинилося, тобто не потрібно встановлювати цей факт. Законом передбачено припинення цього сервітуту - саме припинення сімейних відносин, і позивачами вказані факти не заперечуються. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримала доводи свого представника та додатково повідомила, що спільне проживання з позивачами неможливе через неприязні стосунки та чисельні конфлікти. Вони не зможуть разом проживати у двокімнатній квартирі. Вона надала змогу позивачам забрати їх речі та не перешкоджала в цьому. Не заперечувала ту обставину, що позивач [PERSON] , вже під час розгляду вказаної справи в суді, приходила до неї в квартиру, щоб забрати свої речі. Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивачів [PERSON] , відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] , форма власності приватна, частка власності по 1/2 (а.с. 30, 30 зворот). Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 02.05.2023 № 2940 в [ADDRESS] , зареєстровані: відповідачі [PERSON] , [INFO] з 20.01.1994, [PERSON] , [INFO] , з 20.01.1994. [PERSON] , [INFO] , знята з реєстрації з 01.05.2023, [PERSON] , [INFO] , знята з реєстрації 01.05.2023 (а.с. 31). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , народилась в м. Чернігові. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.27). Згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.03.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.10.2008 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №1798, розірвано. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо [PERSON] та [PERSON] відсутні (а.с.40, 41). Таким чином, в суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири в [ADDRESS] , приватизація квартири проведена у 2006 році, відповідачами правомірність приватизації квартири не оспорюється. [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] є колишнім членом сім`ї власників житлового приміщення. [PERSON] родинних зв`язків з батьком та бабою не втратила. Згідно з п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з\~додатком 5;\~ 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з\~додатком 6. Таким чином, діючий Порядок зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання у всіх випадках передбачає, що зняття проводиться тоді, коли особа вибула з місця реєстрації, окрім випадку подання заяви власником житла, який не повинен доводити той факт, що особа не проживає і не перебуває у належному власнику житлі. В той же час кожен громадянин України зобов`язаний зареєструвати своє місце проживання, а також повідомити компетентні органи про зміну свого місця проживання протягом 30 днів. Батьки зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. \~Реєстрація це підтримка юридичного зв`язку між людиною і державою з метою взаємного виконання прав і обов`язків, має повідомний характер і не обмежує свободу пересування громадян. Тобто, чинне законодавство загалом передбачає, що реєстрація є необхідною і має відповідати фактичному місцю перебування фізичної особи. Пояснення сторони відповідачів у судовому засіданні не спростовують наполягання сторони позивача на тій обставині, що вони постійно проживали у спірній квартирі до моменту заміни замка. Зняття з реєстрації за місцем проживання проведене власниками квартири без фактичної зміни місця проживання позивачами, тобто у той час коли спірна квартира була місцем їх постійного проживання, тобто з квартири вони не вибули. Безпосередньо після зняття позивачів з реєстрації відповідачі не допустили їх до квартири, тобто фактично виселили у позасудовому порядку. За таких обставин факт зняття позивачів з реєстрації не свідчить про те, що вони втратили право користування спірною квартирою. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). За висновками про принципи застосування статті 8 Європейської \~конвенції \~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свободта статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладеними у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Разом з тим, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Вирішуючи питання про дотримання справедливого балансу між правом власника безперешкодно користуватися своїм майном та правом позивачів на житло, суд дійшов висновку, що за обставинами даної справи, за відсутності у позивачів іншого житла, їх проживання та реєстрації у спірній квартирі протягом 15 років, участь в утриманні житла та його поліпшені за рахунок власних коштів, свавільних дій відповідачів, та за умов воєнного стану, право [PERSON] та [PERSON] на житло підлягає судовому захисту шляхом задоволення позовних вимог. Обговорюючи доводи сторони відповідача щодо застосування ст. 405, 406 ЦК України про припинення сервітуту, суд вважає за необхідне зазначити таке: Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником.\~ Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ч.1 ст. 406 ЦК України передбачає, що \~ сервітут припиняється, зокрема у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Однак, відповідачі не звернули увагу на ту обставинну, що відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судова практика, яка склалась з цього питання і захищала права власника житлового приміщення з посиланням на припинення сервітуту (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17) склалась у тих справах, де питання про визнання припиненим права користування житлом\~розглядалось у судовому порядку, коли суд міг врахувати баланс інтересів та обставини, які мають істотне значення. На думку суду, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Outcome: approved