Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна, яке перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що зареєстрував з відповідачкою [PERSON] шлюб 17 липня 2018 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1202, про що видано свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Від цього шлюбу у сторін є син [PERSON] , який народився [INFO] . За час шлюбу з 17 липня 2018 року сторонами за спільні кошти подружжя було набуте майно: - земельна ділянка, площею 0,03 га, що розташована в с. Байківці Тернопільського району, Тернопільського району, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 6125280600:02:001:5380; - будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди,) по [ADDRESS] . Титульним володільцем квартири є відповідачка. Однак [PERSON] не визнає факту належності спірного домоволодіння та земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя та права на їх поділ. Спірний будинок по [ADDRESS] , на думку позивача, неможливо розділити в натурі без шкоди для його господарського призначення. [PERSON] свою частку у даному будинку не бажає компенсувати за рахунок присудження іншого рівноцінного майна, яке підлягає поділу. Також він не готовий надати згоду на виділення його частки у будинку в грошовому еквіваленті. Відтак позивач просить визначити ідеальну частку у розмірі 1/2 частини спірного домоволодіння. З огляду на вищенаведене, [PERSON] просив: розділити набуте в шлюбі майно, а саме: будинок по [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,03 га, що розташована в с. Байківці Тернопільського району, Тернопільського району, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 6125280600:02:001:5380; в порядку поділу майна подружжя визначити за [PERSON] право власності на частину майна та стягнути судові витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу з відповідачки. Ухвалою судді від 13 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/19487/23, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 24 листопада 2023 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] , адвоката Кметика В. С. надійшло клопотання про розгляд у відсутності сторони відповідача та відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідачки зазначив, що [PERSON] не заперечую проти задоволення позову в частині поділу по 1/2 частині майна подружжя набутого в шлюбі а саме: житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,03 га, яка знаходиться за тією ж адресою. Заперечує проти задоволення позову в частині стягнення витрат на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності в сумі 1 300 грн. та стягнення витрат в частині витрат на оплату послуг адвоката у сумі - 13 000 грн. Свої заперечення щодо стягнення витрат на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності в сумі 1 300,00 грн обґрунтував тим, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу. Оскільки в межах спірних правовідносин замовлення довідки про вартість майна відбулося за ініціативою позивача [PERSON] до звернення до суду з позовом, то відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат на підготовку висновку про вартість майна. Щодо витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн, адвокат Кметик В. С. зазначає, що вони є завищеними та підлягають зменшенню з врахуванням їх складності та розміру позову, а також часу витраченого на судові засідання. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 12 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті. Представник позивача, адвокатка Магдич О. О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] , її представник адвокат Кметик В. С. у судове засідання не з`явилися, проте адвокат Кметик В. С. подав клопотання про слухання справи у відсутності сторони відповідача. Позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині поділу майна подружжя по частині набутого 02 жовтня 2020 року за час шлюбу (житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,03 га, яка знаходиться за тією ж адресою). Проти задоволення решти вимог заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлено наступне. 17 липня 2018 року сторони зареєстрували шлюб у Тернопільському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що складено відповідний актовий запис № 1202 та видано свідоцтво про шлюб [NUMBER] Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Демкович Ю. Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1514, [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] . Предмет договору розташований на земельній ділянці площею 0,0300 га., загальна площа об`єкта 226,8 кв.м., житлова - 57,8 кв.м. Один житловий будинок - А, підвал - пд, балкон - бал. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Демкович Ю. Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1516, [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила земельну ділянку кадастровий номер якої 6125280600:02:001:5380, площею 0,0300 га цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: Тернопільська область Тернопільський район село Байківці. Згідно довідки ПП «Агенція нерухомості «Тер-Консульт» від 06 жовтня 2023 року, складеної директором ПП «Тер-Консульт» Р. Р. Баглеєм, вартість житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,03 га, яка знаходиться за тією ж адресою становить - 1 050 000 грн. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 60 Сімейного кодексу (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). Верховний Суд України у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки, спірне майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, що відповідачкою визнається, а відтак, вказані позивачем об`єкти нерухомого майна - земельна ділянка та житловий будинок за вказаною вище адресою, є спільною сумісною власністю подружжя. Отож, в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на: частину будинку по [ADDRESS] ; частину земельної ділянки, кадастровий номер: 6125280600:02:001:5380, площею 0,0300 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: Тернопільська область Тернопільський район с. Байківці. На підставі наведеного,

Outcome: approved