Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

14 квітня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , із вимогою про стягнення боргу за договором позики (а. с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 вересня 2018 році позивачка уклала з відповідачкою нотаріально посвідчений договір позики, за яким передала відповідачці грошові кошти в сумі 218200 гривень, що було еквівалентно 10000 доларів США згідно з курсом НБУ, строком до 20 березня 2023 року. Умовами п. 2 договору визначено, що повернення позики буде здійснюватися позичальником частками у сумі, не меншій ніж 5000 гривень щомісячно, починаючи з січня 2019 року до повного погашення суми у повному обсязі згідно з умовами договору. Починаючи з січня 2019 року по січень 2020 року відповідачка щомісячно повертала їй борг частинами, та таким чином повернула їй суму 2530 доларів США, а в грудні 2020 року - ще 200 доларів США, а всього разом - 2630 доларів США. В подальшому відповідачка відмовилася виконувати умови договору позики, а пізніше взагалі виходити на зв`язок. Таким чином за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 7370 доларів США, що згідно з курсом НБУ, станом на 10 квітня 2023 року становить 269520 гривень 90 копійок. Також, зазначено, що п. 9 вказаного договору позики визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Вважає, що оскільки відповідачка борг у встановлений строк не повернула, то остання повинна сплатити позивачці інфляційні нарахування на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2023 року у розмірі 47205 гривень. Тому прохає суд стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 316725 гривень 90 копійок. Ухвалою суду від 19 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 19 травня 2023 року (а. с. 15), копія якої направлена на учасникам справи 19 травня 2023 року за вихідним № 13155/23-вих/2/204/2017/23 (а. с. 16). У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 46), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 20 вересня 2018 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики (а. с. 49). Відповідно до п. 1 вказаного договору позики, позивачка надала у позику відповідачці грошові кошти у сумі 281200 гривень, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату складання договору, строком до 20 березня 2023 року. При цьому, п. 2 вказаного договору сторонами було погоджено порядок повернення грошових коштів, зокрема, що позичальник зазначену вище суму грошей зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою у сумі, що дорівнюватиме 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день погашення заборгованості. Повернення позики буду здійснюватися позичальником частками у сумі, не меншій ніж 5000 гривень, щомісячно, починаючи з січня 2019 року до повного повернення суми позики у повному обсязі згідно умов даного договору. Пунктом 9 договору позики від 20 вересня 2018 року було визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Разом з цим, п. 5 договору визначено, що після повернення грошових коштів позикодавцю в повному обсязі, оригінал цього договору має бути переданий позичальнику. Наявність оригіналу договору позики у позикодавця буде підтвердженням безспірності заборгованості за даним договором. Судом також встановлено, що за договором позики відповідачкою повернуто позивачці всього 2630 доларів США (а. с. 6-7 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між позивачкою та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики від 20 вересня 2018 року, за яким позивачка надала у позику відповідачці грошові кошти у сумі 281200 гривень, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату складання договору. З огляду на викладене, зважаючи на те, що договір позики наявний саме у позивачки, суд доходить висновку, що вказане свідчить про те, що [PERSON] зобов`язання за договором позики у повному обсязі не виконано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20) вказали на те, що приписами ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому, у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, судом встановлено, що 20 вересня 2018 року відповідачкою за договором позики від 20 вересня 2018 року отримано від позивачки у власність грошові кошти у сумі 281200 гривень, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день надання. При цьому, п. 2 договору позики сторони погодили визначити обов`язок [PERSON] повернути всю суму позики у готівковій формі у гривні, сума якої на час повернення позики має бути еквівалентною 10000 доларів США. Строк повернення позики сторони визначили датою 20 березня 2023 року. Даний договір позики підписаний [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про погодження сторонами всіх його істотних умов. Крім того, вказаний договір нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. за реєстровим № 1031. Зазначений договір недійсним не визнавався, а отже його умови є обов`язковими до виконання сторонами. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачка не виконала умов укладеного з позивачкою договору позики від 20 вересня 2018 року, враховуючи умови договору позики та положення статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 2 договору позики. Разом з цим, суд зазначає, що приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки пунктом 1 договору позики від 20 вересня 2018 року визначено повернення позики у грошовій сумі в гривнях, в еквіваленті 10000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день повернення боргу 20 березня 2023 року, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення боргу у еквіваленті 7370 доларів США, виходячи із розрахунку 10000 доларів США (сума визначена пунктом 2 договору позики), з урахуванням повернутої його частини (2630 доларів США), за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 березня 2023 року - 36 гривень 56,86 копійок, що дорівнює 269510 гривень 58 копійок (7370* 36,5686), а відтак з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню саме вказана грошова сума. Щодо стягнення суми інфляції, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. Так, приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, бо має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Приписами ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Таким чином, приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. При цьому, Верховний Суд України у своїй постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, дійшов висновку про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. З огляду на викладене, враховуючи те, що пунктом 2 договору позики сторони погодили визначити обов`язок [PERSON] повернути всю суму позики у готівковій формі у гривні, сума якої на час повернення позики має бути еквівалентною 10000 доларів США, тобто вказана сума вже визначена розміром еквіваленту, тому суд доходить висновку, що інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором позики, однак зобов`язання за вказаним договором позики не виконала, суд доходить висновку, що право позивачки на повернення її власності грошових коштів, наданих у позику, порушено, а тому підлягає захисту. Позивачка має право вимагати стягнення заборгованості із відповідачки, реалізувала це право, звернувшись до суду. Натомість, відповідачка жодних заперечень на предмет позову до суду не надала, своїм правом на надання відзиву не скористалася. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України». Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та із відповідачки на користь позивачки на підставі договору позики від 20 вересня 2018 року підлягає стягненню борг у еквіваленті 7370 доларів США, виходячи із розрахунку 10000 доларів США (сума визначена пунктом 2 договору позики), з урахуванням повернутої його частини (2630 доларів США), за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 березня 2023 року - 36 гривні 56,86 копійок, що дорівнює 269510 гривень 58 копійок (7370* 36,5686). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 85,09 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку (269510,58)*100/316725,90, то з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий розмірі 2695 гривень 11 копійок, виходячи із розрахунку (3167,27)*85,09/100. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial