Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] у формі боргової розписки від 19 травня 2020 року на суму 100 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20 червня 2008 року між нею та [PERSON] , було укладено шлюб. 30 травня 2023 року її чоловіком в Електронному суді було отримано ухвалу Острозького районного суду Рівненської області про відкриття провадження у справі №567/946/23 та позовну заяву про стягнення коштів на суму 115 000 доларів США, та їй відповідно стало відомо про те, що 19 травня 2020 року її чоловіком було укладено договір позики, оформлений розпискою за яким останній отримав у [PERSON] грошові кошти на загальну суму 100 000 доларів СІЛА зі сплатою 15 % річних. Повідомляє, що вона, являючись дружиною [PERSON] своєї згоди на укладення такого договору позики не давала. Вказує, що для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та який виходить за межі дрібного побутового правочину потрібно обов`язково згода іншого із подружжя. Ухвалою суду від 14.06.2023 прийнято справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 21 червня 2023 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що відповідачем [PERSON] не заперечується факт отримання грошових коштів. При цьому, для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто укладає позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. 20 липня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вимоги визнає у повному обсязі. Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання 29 листопада 2023 року позивач не з`явилася, її представником подано клопотання про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання 29 листопада 2023 року не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі. При розгляді справи просять врахувати доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання 29 листопада 2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З 20 червня 2008 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20 червня 2008 року. 19 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, про що склав розписку. Факт укладення вказаного договору позики від 19 травня 2020 року відповідачем [PERSON] не заперечується. Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору позики, укладеного 19 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , позивач посилається на те, що вказаний договір виходять за межі дрібного побутового правочину і вона не надавала [PERSON] своєї згоди на його укладення. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed