Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

Позивач Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви звернулося до суду з позовом до [PERSON] та Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області, скасування державної реєстрації права влаcності на земельну ділянку. Позиція сторін у справі Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 1991 року та витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно №18479312 від 11.04.2008. Як власник житлового будинку, звернувся із запитом до Рокитнянської селищної ради Київської області щодо наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо зазначеного об`єкту нерухомості з метою оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану під житловим будинком. У відповідь Рокитнянська селищна рада повідомила, що рішенням Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 "Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд та для ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS] на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області", затверджено матеріали технічної документації на земельну ділянку загальною площею 0,3545 га, яка розташована на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області в [ADDRESS] та видано державний акт [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна: - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0007, площею 0,1645 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] ві: 02.04.2013; - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006, площею 0,19 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] ві: 02.04.2013; - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві колективної власності Білоцерківській єпархії Української православної церкви, код ЄРДПОУ: 22208244 на підставі договору купівлі-продажу №96 від 17.01.1991. Після отримання зазначеної інформації позивач звернувся до Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Київській області для проведення перевірки правомірності передачі у власність земельної ділянки, що розташована під будинком, який перебуває у його власності. Актом проведеної перевірки виявлено, що рішення Острівської сільської ради від 20.11.2012 №327-26-06 прийнято з порушення вимог чинного законодавства. Так, статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю чи споруду, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цілбового призначення, у розмірах встановлених договором. Однак, [PERSON] при зверненні із заявою про передачу у власність земельної ділянки не було зазначено про наявність на ній житлового будинку, що належить на праві власності позивачеві, а Острівською сільською радою при прийнятті рішення про передачу спірної земельної ділянки [PERSON] не було враховано наявність належним чином зареєстрованого права власності на житловийй будинок за позивачем. Чинним законодавством передбачено, що набуття права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під житловим будинком, що є приватною власністю іншої особи, є прямим порушення прав такої особи на користування земельною ділянкою. Зазначений факт став підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відповідачі відзивів на заявлений до них позов не подали. Однак, відповідач [PERSON] у судових засіданнях просив у задоволенні заявленого до нього позову відмовити. Процесуальні дії та рішення у справі Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 07.07.2022. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від зазначена справа передана у провадження судді Чорненької О.І. На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України, надіслано запит старостинського округу №5 Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про зареєстроване місце проживананням відповідачів. У відповідь надана інформація, що [PERSON] , станом на 06.03.1996, зареєстрований але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 25.07.2022 позовну заяву прийнято до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 09 годину 19 вересня 2022 року. 09 серпня 2022 року від відповідача - рокитнянської селищної ради Київської області надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №375/895/21. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, підготовче судовн засідання, призначене на 19 вересня 2022 року, було відкладено до 15 години 19 жовтня 2022 року. 03 жовтня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №375/895/21. 19 жовтня 2022 року справу було знято з розгляду у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Розгляд справи відкладено до 15 години 06 грудня 2022 року. 06 грудня 2022 року справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Розгляд справи відкладено до 15 години 17 січня 2023 року. 17 січня 2023 року справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Розгляд справи відкладено до 15 години 14 лютого 2023 року. 14 лютого 2023 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебування судді на лікарняному. Підготовче судове засідання відкладено до 13 години 21 березня 2023 року. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року клопотання відповідачів про зупинення розгляду справи задоволено та провадження у справі зупинено. Ухвалою Рокитнняського районного суду Київської області від 19 червня 2023 року провадження у справі поновлено. Проведення підготовчого судового засідання призначено на 09 годину 31 липня 2023 року. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Судовий розгляд справи призначено на 09 годину 23 жовтня 2023 року. 23 жовтня 2023 року, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання відповідачів, розгляд справи відкладено до 09 години 30 хвилин 30 листопада 2023 року. 30 листопада 2023 року, на клопотання відповідача [PERSON] , судовий розгляд справи відкладено до 13 години 08 грудня 2023 року. У судове засідання, призначене на 08 грудня 2023 року, прибув представник позивача [PERSON]. Відповідач [PERSON] на електронну адресу суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням його здоров`я. Однак, до зазначеного клопотання підтверджуючі документи додані не були. Відповідач Рокитнняська селищна рада Київської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання свого представника е направила та про причини його еявки суд не повідомила. Крім того, відповідач відзиву на заявлений до нього позов не надав. З огляду на тривалий час розгляду справи, з урахуванням того, що судові засідання відкладались у переважній більшості випадків за клопотанням відповідача [PERSON] та його представника без долучення відповідних підтверджуючих документів та ураховуючи думку представника позивача про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів, оскільки їх попередня поведінка свідчить про умисне затягування розгляду справи, враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, судом на місці було ухвалено проводити судовий розгляд справи у відсутності відповідачів, які були належним чином повідомлені. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин У вступному слові представник позивача підтримав заявлений позов та зазначив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві колективної власності позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 1991 року та витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно №18479312 від 11.04.2008. Як власник житлового будинку, позивач звернувся до Рокитнянської селищної ради Київської області з метою оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану під житловим будинком. У відповідь Рокитнянська селищна рада повідомила, що рішенням Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 затверджено матеріали технічної документації на земельну ділянку загальною площею 0,3545 га, яка розташована на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області в [ADDRESS] та видано державний акт [PERSON] . Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази надані позивачем та відповідачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. З матеріалів позову встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 1991 року, належить на праві колективної власності Білоцерківській єпархії Української православної церкви, що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку №2-897, виданого днржавним нотаріусом Київського обласного державного нотаріального архіву, який має силу оригіналу та витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно №18479312 від 11.04.2008. Рішенням Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 "Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд та для ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS] на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області", затверджено матеріали технічної документації на земельну ділянку загальною площею 0,3545 га, яка розташована на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області в [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна: - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0007, площею 0,1645 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства належить на праві приватної власності [PERSON] . реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 32982232237, дата державної реєстрації: 02.04.2013; - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006, площею 0,19 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві приватної власності [PERSON] . реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 29243032237, дата державної реєстрації: 27.03.2013; - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві колективної власності Білоцерківській єпархії Української православної церкви, код ЄРДПОУ: 22208244, підстава виникнення права власності: дублікат договору купівлі-продажу №96 від 17.01.1991, виданий Київським обласним державним архівом 12.12.2007 за №2-897, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 11.04.2008. Відповідно до листа Головного управління Дердгеокедастру у Київській області від 17.09.2021 №19-10-0.410-10913/2-21 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006, площею 0,19 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06. Однак, під час перевірки встановлено, що на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який належить на праві власності Білоцерківській єпархії української православної церкви на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.04.2008 №18479312 та дублікату договору купівлі-продажу від 17.01.1991, виданого Київським обласним державним нотаріальним архівом 12.12.2007 №2-897. При набутті права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, відповідно до вимог статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Враховуючи викладене, рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 прийнято всупереч вимог статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 50 Закону україни "Про землеустрій". Рішення про проведення державним реєстратором державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006 прийнято в порушення статті 120 земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України. Це також підтверджується Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об"єктом - земельної ділянки від 15 вересня 2021 року №897-ДК/869/АП/09/01/-21. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У частині першій статті 81 ЗК України визначено способи набуття громадянами права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Такаж норма права передбачена і статтею 377 Цивільного кодексу України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Частиною 10 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 цього Кодексу (крім випадків, якщо формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим або не відповідає нормам законодавства). За змістом статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини першою статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 378 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті першій Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Перша та найбільш важлива вимога статті першої Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті першій Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Суд зазначає, що на час прийняття оспорюваного рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не було враховано наявність належним чином зареєстрованого права власноті на житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, за позивачем - Білоцерківською єпархією української православної церкви. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позиції сторін, суд зазначає наступне. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів. Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним можуть розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовна вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Спір щодо скасування рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області №327-26-06 від 20.11.2012 "Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого господарства гомадянину [PERSON] у [ADDRESS] " в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд стосується приватноправових відносин, адже існує речове право [PERSON] на земельну ділянку, що виникло в результаті та після реалізації рішення, тому позовна вимога про визнання незаконним рішення, яке вичерпало свою дію через виконання, є предметом спору та належним способом захисту. Указаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 15 травня 2018 року у справі №809/739/17. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" № 7 від 16.04.2004 року роз`яснено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: згідно з частиною першою статей 81, 82 ЗК право власності на земельну ділянку набувають громадяни України та юридичні особи, створені громадянами або юридичними особами України, а іноземні громадяни та юридичні особи й особи без громадянства та спільні підприємства, засновані за участю іноземних юридичних і фізичних осіб, можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставах, передбачених частинами другою, третьою статті 81, частинами другою, третьою статті 82 ЗК; з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації. Правовідносини в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регламентовано Законом України "Про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Положеннями статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі. Вказане кореспондується з нормами статті 125 ЗК України, якою встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 11 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з статтею 18 Закону визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Указані висновки містяться у Постанові КГС ВС від 11.02.2020 у справі № 915/572/17. Відповідно до частини третьої статті 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Указані висновки містяться у Постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Указані висновки суду узгоджуються з висновками, зробленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18). У справі зміст і характер відносин між учасниками справи, підтверджують, що спір виник між Білоцерківською єпархією Української православної церки та [PERSON] і Рокитнянською селищною радою Київської області як правонаступником Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області. Отже, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Висновки суду Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково. Приймаючи до уваги встановлені під час розгляду спору фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що наслідком скасування рішення органу місцевого самоврядування, є також визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2013 року індексний номер 1689010, відповідно до якого право власності на земельну ділянку площею 0,19 га з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006 та цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та рішення державного реєстратора реєстраційної служби Рокитнянського районного управління юстиції Київської області Рисак О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу 1186228 від 27.03.2013 права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,19 га, кадастровий номер: 3223784501:02:039:0006 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 29243032237). Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір: у сумі 908 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2360988145.1 від 30.11.2021; у сумі 908 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2360988160.1 від 30.11.2021; у сумі 908 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2360988123.1 від 30.11.2021; у сумі 4126,9 грн, що підтверджується квитанцією № 45 від 06.05.2022. Всього позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 6850,9 грн. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів [PERSON] та Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області. на користь позивача Управління Білоцерківської єпархії Української православної церквипідлягають солідарному стягненню судові витрати в частині сплати судового збору у сумі 6850,9 грн. На підставі ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 377-378, ЦК України та

Outcome: partial