Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на у спільному майні подружжя, в якій просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1016 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886401:36:110:6004, земельну ділянку, площею 0,0658 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886400:36:105:6019, та модульний мобільний будинок площею 33.0 кв. м, встановлений на земельній ділянці, площею 0,1016 га по [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1016 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886401:36:110:6004, земельної ділянки, площею 0,0658 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886400:36:105:6019 та модульного мобільного будинку площею 33,0 кв.м, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1016 га по [ADDRESS] та стягнути з відповідачки судові витрати по справі в сумі 4 795 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.2015 року. Шлюб зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що 18 лютого 2015 року зроблено відповідний актовий запис за №239. Згідно заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу позивач та відповідач придбали за спільні кошти подружжя дві земельні ділянки та модульний будинок. Отже, сторони в шлюбі набули спільного майна в грошовому еквіваленті на загальну суму 958 986 грн., частка кожного з подружжя становить по 479 493 грн., що і є ціною позову. В даному модульному будинку вони проживали з відповідачем та донькою з листопада 2017 року до травня 2021 року, але відповідач знайшла собі іншого чоловіка, через скандали та приниження, щоб не травмувати дитину, він був змушений забрати свої особисті речі та переїхати проживати за місцем реєстрації. Зазначив, що відповідач продовжує користуватися спільним майном, з наявної у нього інформації в будинку без його на то згоди, проживають сторонні особи, тому він позбавлений доступу до належного йому нерухомого майна. Позивач намагався в добровільному порядку домовитися з відповідачем про визнання за ним частки чи поділ спільного майна подружжя, але відповідач не має бажання обговорювати дане питання. Оскільки дві земельні ділянки по [ADDRESS] та модульний будинок, що зведений на одній із вказаних земельних ділянок, є спільною сумісною власністю і частки подружжя у спільному майні є рівними, тому позивач має право на поділ вказаного майна. Ухвалою від 29 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15 лютого 2022 року до суду від [PERSON] надійшла заява про вступ третьої особи з самостійними вимогами, в якій просить прийняти позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки кадастровий номер 3221886400:36:105:6019 та 3221886401:36:110:6004 до свого провадження у справі № 363/3418/21. Вимоги позову мотивовані тим, що 09 січня 2015 року між нею, як Позикодавцем та [PERSON] як Позичальником, було укладено договір позики. Відповідно до договору [PERSON] отримала в борг грошові кошти в розмірі 62 960 грн., що на дату укладання договору позики становило 4000 доларів США відповідно до курсу НБУ. Відповідно до умов договору позики Позичальник зобов`язаний повернути вказані грошові кошти до 10.01.2020 року. Умовами договору також було передбачено, що в разі, якщо вся сума боргу не буде повернута в строку до 10.01.2020 року, зобов`язання щодо повернення коштів мають бути виконані шляхом передачі боржником кредитору, тобто [PERSON] , нерухомого майна, а саме земельних ділянок у [ADDRESS] , для придбання яких Позивальник взяв у борг суму, відповідно до Договору. За кошти, що були отримані Позичальником на підставі договору позики від 10.01.2015 року, ним було придбано наступні земельні ділянки: земельна ділянка кадастровий номер 3221886401:36:110:6004, площею 0.1016, та земельна ділянка кадастровий номер 3221886400:36:105:6019, площею 0,0658 га. Проте, станом на 10.01.2022 року, [PERSON] грошові кошти за Договором позики від 10.01.2015 не повернула, а земельні ділянки, відповідно до п.3.1. договору, Позикодавцю у власність не передані. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 рокузалучено в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на у спільному майні подружжя та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки. 03 листопада 2022 року представником відповідача адвокатомВітвицькою О.В. було подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що 09.01.2015 року між [PERSON] (Позичальником) та [PERSON] (Позикодавцем) було укладено договір позики. Відповідно до умов укладеного Договору, [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 62 960,00 грн., що на дату укладання Договору становило 4000 доларів США відповідно до курсу Національного банку України. Дані кошти було отримано нею з метою придбання земельних ділянок, які є предметом даного спору. Зауважила, що Договір позики від 09.01.2015 року не був визнаний судом недійсним, а тому є таким, що породжує юридичні права та обов`язки учасників правовідносин. Враховуючи зазначені вище обставини, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно цілком логічно зробити висновок, що земельні ділянки, які є предметом даного спору, набуті відповідачем за кошти, які належали останній особисто, а відтак, не підлягає поділу та/або визнанню частини права власності тощо. Отже, підсумовуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними, а відтак не підлягають задоволенню, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину в спільному майні подружжя у повному обсязі. Протокольною ухвалою від 08.04.2023 року [PERSON] залучено в якості третьої особи у справу за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки. 28 квітня 2023 року від представника позивача до суду надійшли заперечення [PERSON] на позов третьої особи [PERSON] , в яких просив відмовити у задоволенні цього позову, оскільки позовні вимоги [PERSON] є надуманими, докази сфальшованими. Вважає, що до листопада 2021 року не існувало ніякого договору позики між [PERSON] та її донькою [PERSON] . Договір підписаний після отримання [PERSON] позову про поділ спільного майна подружжя, з метою позбавити позивача його частки. Зауважив, що [PERSON] приблизно з 2021 року працювала в Італії та проживала там. 18.02.2015 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, але весілля не святкували, бо [PERSON] була в Італії і змогла приїхати в Київ лише в квітні 2015 року, тоді від вперше особисто побачив та познайомився з тещею. З жовтня 2013 року до січня 2016 року [PERSON] лише один раз декілька днів знаходилась в Києві і ніяк не могла в січні 2015 року укладати вказаний договір позики. Крім того, зазначений договір позики не міг бути укладеним в січні 2015 року, оскільки спірні земельні ділянки на час укладення договору не існували та вперше були зареєстровані 22 листопада 2016 року. Окрім того станом на 09 січня 2015 року в с. Новосліки взагалі не існувало вул. Центральної, яка зазначена у договорі позики. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представникпідтримали позовні вимоги у повному обсязі. Просили суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав, у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Додатково [PERSON] пояснив, що вони з відповідачем спільно збирали кошти на земельні ділянки. Також їм допомогли його батько та мати відповідача, які доклали якусь суму. Станом на 09.01.2015 року [PERSON] проживала в Італії, та вони з колишньою дружиною спілкувалися з нею через скайп. Приїхати в Київ вона змогла лише в квітні 2015 року, тоді від вперше особисто побачив та познайомився з тещею. За договір позики дізнався лише з позову третьої особи. Відповідач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що займається організацією купівлі-продажу земельних ділянок. З [PERSON] та [PERSON] знайомий по роботі. В 2017 році йому зателефонував [PERSON] щодо земельних ділянок в с. Новосілки. Він організував [PERSON] перегляд земельних ділянок. На перегляді були присутні позивач та відповідач. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є батьком [PERSON] . В 2015 році [PERSON] з [PERSON] одружилися. Після чого запланували придбати земельні ділянки. Кошти на придбання земельних ділянок [PERSON] з [PERSON] збирали спільно. Свідок зазначив, що він додав 5 000, 00 доларів США., оскільки їм не вистачало грошей для купівлі земельних ділянок. [PERSON] приїзджала до Києва лише під час вінчання дітей, тобто у квітні 2015 року. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити, у позові [PERSON] відмовити в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 239. Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчених 26.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренком О.С. за час шлюбу придбано земельну ділянку, площею 0,1016 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 39 380,00 грн. цільовим призначенням: для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 3221886401:36:110:6004, та земельну ділянку, площею 0,0658 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , вартістю 15 864,00 грн. цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 3221886400:36:105:6019. Покупцем в договорі вказана відповідач [PERSON] . Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.04.2017 за № 85941007 та № 85940913 приватним нотаріусом Козаренком О.С. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1016 га з кадастровим номером: 3221886401:36:110:6004, земельну ділянки, площею 0,0658 га з кадастровим номером: 3221886400:36:105:6019 за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу № 386, № 388, посвідчених 26.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренком О.С. 01 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Модульний Мобільний Дім» було укладено договір №01/10/07 виготовлення та монтажу продукції, згідно вказаного договору сторонами було замовлено в ТОВ «Модульний Мобільний Дім» модульний мобільний будинок 33.0 кв. м, вартістю 903 741,60 грн. З довідки від 11.08.2021 року № 147 виданої Новосілківським старостинським округом Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області вбачається, що на земельній ділянці, площею 0,1016 га, кадастровий номер: 3221886401:36:110:6004, розташованій за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2017 року, розташований модульний мобільний будинок загальною площею 33,0 кв.м. Також третьою особою [PERSON] до її позову було долучено договір позики від 09 січня 2015 року, укладений між [PERSON] як Позикодавцем та [PERSON] як Позичальником, в якому зазначено, що [PERSON] отримала в борг грошові кошти в розмірі 62 960 грн., що на дату укладання договору позики становило 4000 доларів США відповідно до курсу НБУ з метою придбання нею земельної/земельних ділянок у [ADDRESS] . Відповідно до умов договору позики Позичальник зобов`язаний повернути вказані грошові кошти до 10.01.2020 року. У разі, якщо вся сума боргу не буде повернута в строк, зобов`язання щодо повернення грошових коштів мають бути виконані шляхом передачі Позичальником Позикодавцю, нерухомого майна, що придбане Позичальником відповідно до п.1.2 Договору. Однак, як вбачається рішення Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області № 15-01-VII від 03.11.2015 року вул. Леніна с. Новосілки було перейменовано у вул. Центральна лише після 03.11.2015 року. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, другою статті 577 ЦК України, у редакції, чинній на час укладення договору позики, визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати за нею право власності на спірні земельні ділянки, в рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним між нею та [PERSON] .. Водночас нотаріально посвідченого договору іпотеки (застави), з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09 січня 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено не було. Встановивши, що [PERSON] та [PERSON] не уклали у належній формі договору іпотеки, відповідне обтяження майна не зареєстровано у встановленому законом порядку, а умови договору позики про те, що у разі, якщо вся сума боргу не буде повернута в строк, зобов`язання щодо повернення грошових коштів мають бути виконані шляхом передачі Позичальником Позикодавцю, нерухомого майна, що придбане Позичальником відповідно до п.1.2 Договору, є нікчемними, а тому не створюють будь-яких юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки, тож позов третьої особи задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, оскільки спірні земельні ділянки та модульний мобільний будинок були придбані сторонами у період перебування у шлюбі за їх спільні кошти, що було підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами та показами свідків, а презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, за встановлених судом обставин, відповідачем під час розгляду справи не спростовано, придбані ними земельні ділянки та модульний мобільний будинок належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Тож суд вважає що наявні правові підстави для задоволення первісного позову та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1016 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886401:36:110:6004, земельної ділянки, площею 0,0658 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221886400:36:105:6019 та модульного мобільного будинку площею 33,0 кв.м, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1016 га по [ADDRESS] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову, та відмови у задоволенні позову третьої особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4 795,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved