Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08.05.2023р. надійшла позовна заява [PERSON] до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан», [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.05.2023р. позовну заяву прийнято, відкрито провадження по цивільній справі та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№40). 06.06.2023р. до суду надійшла заява представника позивачки - адвоката Андрієнка С.В. про виконання страховою компанією ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» зобов`язання щодо сплати страхового відшкодування у розмірі 127 400грн. (а.с.№81). Ухвалою від 16.08.2023р. було задоволено клопотання представника [PERSON] та витребувані докази у ТДВ «СК «Гардіан» (а.с.№113). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.08.2023р. було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с.№120-121). В обґрунтування позовних вимог представник позивача - адвокат Андрієнко С.В. (діє на підставі ордеру від 20.04.2023р. - а.с.№8) посилався на те, що 31.12.2022р. сталося ДТП за участі водіїв [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023р. [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортному засобу, який належить на праві власності позивачці, яким керував [PERSON] , завдано механічні пошкодження, вартість яких оцінена в загальному розмірі 580 421грн. 30коп. Страхова компанія відшкодувала позивачці 127 400грн., а тому представник позивачки просив стягнути з відповідача 478 390грн. 20коп. разом із витратами, пов`язаними з розглядом справи у розмірі 8 741грн. 90коп. 30.05.2023р. на електронну пошту суду та 01.06.2023р. до канцелярії суду в порядку ст. 178 ЦПК України подано відзив представником відповідача [PERSON] - адвокатом Негробовим О.В. (діє на підставі ордеру від 18.05.2023р. - а.с.№59), по тексту якого адвокат заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на недоведеність позивачкою обставин, на які вона посилається в позовній заяві, а саме не довела неможливість зберегти належний їй транспортний засіб у такому ж стані, в якому він знаходився після настання ДТП, що й стало причиною відмови у виплаті страхового відшкодування. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову (а.с. №47-77). 06.06.2023р. представником позивачки - адвокатом Андрієнко С.В. в порядку ст. 179 ЦПК України подана відповідь на відзив, в якій він зазначив, що представником Негробовим О.В. не доведено, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відзив стосується лише взаємовідносин позивачки та ТДВ «СК «Гардіан» щодо виплати страхового відшкодування. Просив задовольнити позовні вимоги в частині позову до [PERSON] (а.с.№78-79). 22.08.2023р. ТДВ «СК «Гардіан» подане клопотання про долучення доказів, в якому представник відповідача зазначив, що страховою компанією виконанні зобов`язання щодо сплати страхового відшкодування в розмірі 127 400грн, на підтвердження чого додане платіжне доручення (а.с.№126-127). 07.12.2023р. представником позивачки - адвокатом Андрієнко С.В. до суду подане клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу (а.с.№ 134-135). Суд, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, надавши оцінку змісту доводів сторін у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести наступні факти: неправомірність поведінки особи, тобто будь-якої поведінки, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди; втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є підставою для відшкодування завданої шкоди. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що 31.12.2022р. сталося ДТП за участі водія [PERSON] , який керував автомобілем Даймлер-Бенц, державний реєстраційний номер [NUMBER] та водія [PERSON] , який керував автомобілем Тойота РАВ-4, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП та на правопорушника накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850грн. (а.с.№13). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина [PERSON] не підлягає доказуванню в даній цивільній справі, оскільки встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023р. [PERSON] є власницею транспортного засобу, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується наданою копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.№14). На підтвердження розміру завданої шкоди, представником позивачки надано висновок № 3902/23 (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ) від 23.02.2023р., в якому зазначено, що вартість відновлюваного ремонту КТЗ Toyota RAV-4», реєстраційний номер [NUMBER] становить 538 34грн. 58коп., а вартість матеріального збитку (з урахуванням втрати товарної вартості ) заподіяної власнику, складає 580 421 грн. 30коп. (а.с.№15-19). Вартість проведеної товарознавчої експертизи згідно квитанції № 0.0.2806692662.1 від 08.01.2023р. становить 4 800 грн. (а.с.№20). Відповідно до наданих ТДВ «СК «Гардіан» доказів 01.06.2023р. по платіжному дорученню № 175860 на користь [PERSON] було перераховане страхове відшкодування у розмірі 127 400грн. згідно страхового акту № G-26283-1 (а.с.№129). Як зазначила представник страхової компанії ТДВ «СК «Гардіан» - Поліщук О.Г. (діє на підставі довіреності від 12.01.2023р. - а.с.№131) страхова компанія погодилась із розміром матеріального збитку у розмірі 580 421грн. 30коп., який встановлений висновком № 3902/23 від 23.02.2023р. (а.с.№ 127). Відповідач та його представник протягом останніх трьох місяців не скористалися правом ознайомитися з наданими на виконання ухвали суду від 16.08.2023р. доказами, так само як і не надали клопотання про призначення судової експертизи, щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачці. Таким чином, суд приймає як належний доказ висновок судового експерта Дроздова Ю.В. (свідоцтво МЮУ № 544 від 28.09.2021р., експерт попереджений про кримінальну відповідальність (а.с.№15)) № 3902/23 від 23.02.2023р. З огляду на те, що ТДВ «СК «Гардіан» виконало зобов`язання вже після пред`явлення позивачкою позову, сплативши страхове відшкодування в максимально визначеній полісом № ЕР-209388177 (а.с.№ 128), суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог щодо цього відповідача. Одночасно, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та стягнути з останнього 457 821грн. 30коп. (580 421грн. 30коп. - 127 400грн. + 4 800грн. (витрати за проведення експертизи)). Щодо витрат на поштові послуги у розмірі 568грн. 99коп. (а.с.№21-22), то ці витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки з поданих копій квитанції та зі змісту позовної заяви неможливо встановити, що ці поштові відправлення були зроблені в межах даної цивільної справи Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В обґрунтування вимог в частині відшкодування моральної шкоди, представник позивачки посилався на те, що в результаті ДТП автомобіль отримав значні ушкодження та позивачка була позбавлена можливості надавати допомогу батькам свого чоловіка, яких після травми потрібно було возити до лікарні на процедури. Негативні переживання та спогади, тривога за майбутнє, важкість виконання повсякденних обов`язків, відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, емоційна напруга, дратівливість, побоювання щодо подальшого життя, почуття власної безпорадності спричиняло позивачці значні моральні страждання, розмір яких оцінено у 50 000грн. З урахуванням принципів справедливості та доцільності, враховуючи, що в результаті ДТП, яке сталося з вини відповідача, позивачці завдано душевних переживань внаслідок істотного порушення нормальних життєвих зв`язків через ушкодження автомобіля, яким вона користувалася, неможливості здійснювати повноцінне використання автомобіля, необхідність звернення до суду через незгоду відповідача відшкодувати шкоду, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди суму, яка дорівнює 5 000грн. В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки сума, на стягненні якої наполягає позивачка (50 000 грн.), є явно завищеною. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає необхідним згідно ст. 141 ЦПК України розподілити їх наступним чином. При подачі позову позивачкою було сплачено судовий збір в загальному розмірі 8 741грн. 90коп. (6 057грн. 90коп. + 2 684грн. (а.с.№3)), виходячи з ціни позову 636 221грн. 30коп. (580 421грн. 30коп. (матеріальна шкода) + 50 000 грн. (моральна шкода) + 4 800грн. витрати за висновок експерта). Отже, враховуючи ціну позову, при подачі позову позивачкою мав би бути сплачений судовий збір у розмірі 6 362грн. 21коп., а тому позивачкою сплачено в більшому розмірі судовий збір на суму 2 379грн. 69коп., які вона може повернути звернувшись до суду із відповідною заявою. Враховуючи, що позивачка не підтримала вимоги до ТДВ «СК «Гардіан» внаслідок їх задоволення вже після пред`явлення позову, то відповідно до положень ч. 3 ст. 142 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з ТДВ «СК «Гардіан» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 274 грн., що становить 1% від задоволених відповідачем ТДВ «СК «Гардіан» позовних вимог. З [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 4 628грн. 21коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (453 021грн. 30коп. (матеріальної шкоди) + 5 000грн. (моральної шкоди) + 4 800грн. (витрати за висновок експерти)). Інша частина судових витрат відноситься на рахунок позивачки у зв`язку з відмовою в частині позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу, суд вважає необхідним їх розподілити наступним чином. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022р. у справі № 922/1964/21 відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2020р. у справі № 638/7748/18 та зазначила, що гонорар визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України. Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. До позовної заяви додані: договір про надання правової допомоги від 20.04.2023р. (а.с.№10), в якому зазначено, що детальний перелік послуг, а також розмір оплати гонорару та фактичних витрат, пов`язаних із виконанням даного договору окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковою угодою; довідка адвоката Андрієнка С.В. від 02.05.2023р. про сплату коштів за послуги адвоката у розмірі 20 000грн. (а.с.№33). 07.12.2023р. до суду надана додаткова угода до договору про надання правової допомоги від 20.04.2023р., в якій зазначений розмір гонорару - 20 000грн. (а.с.№135). Враховуючи складність справи (справа визнана малозначною), обсяг виконаних адвокатом робіт (складання та подання позовної заяви, складання відповіді на відзив, подача клопотання про забезпечення позову та інших заяв у справі), приймаючи до уваги, що сторонами визначений гонорар у розмірі 20 000грн. та жодний з відповідачів (представників) не надав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а також приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 15 000грн., тобто по 7 500грн. з кожного з відповідачів. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги позивачки задоволені частково та представником [PERSON] також заявлені вимоги про стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу, проте не надано квитанції про сплату попередньо визначеної суми витрат на правничу допомогу, суд вважає, що відсутні підстави для відшкодування цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial