Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Косенко Іван Вікторович про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, визнання неправомірним та скасування рішення. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 29 травня 2012 року між ним та Публічним акціонерним товариством «ЕРДЕ БАНК» (кредитор) було укладено Договір про іпотечний кредит № К-60.12, на умовах якого позивачу було надано грошові кошти в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень із строком погашення не пізніше 28 травня 2022 року на придбання (набуття) у власність з метою постійного проживання окремої квартири за Договором купівлі-продажу від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим № 1243, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Також 29 травня 2012 року між позивачем та кредитором було укладено додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит, що є його невід`ємною частиною. У якості забезпечення зобов`язань за Договором про іпотечний кредит між позивачем та кредитором було укладено Іпотечний договір від 29 травня 2012 року, що також був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1243 (далі - Іпотечний договір). 05 листопада 2013 року між кредитором та Публічним акціонерним товариством «Аграрний комерційний банк» (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 2, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору своє право вимоги за Договором про іпотечний кредит з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід`ємною частиною, укладеним між кредитором та позивачем. Також 14 листопада 2013 року між первісним кредитором та новим кредитором був укладений Договір про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим № 3427, на умовах якого та у зв`язку з укладенням вищенаведеного Договору про відступлення права вимоги № 2 первісний кредитор відступив новому кредитору права за Іпотечним договором, а Новий кредитор прийняв це відступлення. Відповідно до статуту ПАТ «Айбокс Банк» у новій редакції, затвердженої рішенням загальних зборів акціонерів від 28.02.2022, відповідач є юридичною особою (ідентифікаційний код 21570492), що є правонаступником щодо всього майна, прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Аграрний комерційний банк» і, поряд з іншим, є новим кредитором за Договором про іпотечний кредит та іпотекодержателем за Іпотечним договором. Із інформаційної довідки № 309828652, сформованої 14.09.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (м. Київ) Лігун А.І. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі - Державний реєстр прав), позивачу стало відомо про реєстрацію третьою особою як державним реєстратором права власності на предмет іпотеки за відповідачем. Таким чином, рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенко І.В. від 29.11.2021 на підставі Іпотечного договору було в позасудовому порядку звернено стягнення на квартиру як предмет іпотеки і зареєстровано за відповідачем право власності на цей об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , тим самим незаконно позбавивши позивача права власності. Із діями відповідача, пов`язаними із зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку позивач категорично не згоден, оскільки відповідачем не дотримано умов іпотечного договору та вимог законодавства України, що призвело до реєстрації права власності за відповідачем всупереч вимогам закону і позбавило позивача права власності на єдине житло, в якому він проживає разом із своєю сім`єю (дружиною, донькою та сином). У зв`язку з викладеним позивач просить суд захистити право власності позивача і витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння та захистивши право власності відповідача шляхом скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенко І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 61919781 від 29.11.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яким зареєстровано право власності Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк»(ідентифікаційний код юридичної особи: 21570492) на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2519074780000, номер об`єкта в РПВН 35852489). Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.10.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.03.2023 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Івана Вікторовича належним чином завірені копії документів, які стали підставою для проведення державної реєстрації права власності за ПАТ «Айбокс Банк» на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 2519074780000 (квартира загальною площею 79кв.м., житлова площа - 55,6кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] ), номер об`єкта в РПВН:35852489. 21 червня 2023 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Івана Вікторовича надійшов лист за вих. № 18/01-16, в якому повідомлено, що не має можливості надати копії документів, які стали підставою для проведення державної реєстрації прав власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 2519074780000, номер об`єкту в РПВН:35852489, оскільки чинним законодавством України не передбачено їх зберігання у державного реєстратора. З метою врегулювання питань, які постали в рамках судової справи № 754/8810/22, надано роздруковані документи, які стали підставою для проведення державної реєстрації прав власності за ПАТ «Айбокс Банк» та були скановані в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а документи, що запитуються судом були повернені заявнику - ПАТ «Айбокс Банк». Від представника Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» за довіреністю - адвоката Суходольського С., 07.12.2022 до суду надійшов відзив, відповідно до якого ПАТ «Айбокс Банк» заперечує проти позову. Вважає його безпідставним та необґрунтованим з тих підстав, що у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № К-60/12 від 29.05.2012, а саме: прострочення платежів по поверненню кредиту, отриманого на придбання квартири, яка надана в іпотеку для забезпечення виконання вказаного договору і є предметом даного спору, та виплати процентів за його використання. А також беручи до уваги презумпцію правомірності Іпотечного договору від 29.05.2012 та дотримання відповідачем порядку звернення стягнення на іпотечне майно, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , правомірно перейшло до АТ «Айбокс Банк» та зареєстровано за відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того зазначили, що позивач [PERSON] знав про те, що відбулося відступлення прав вимоги до АТ «Айбокс Банк», і розумів, що зобов`язання треба виконувати, кошти повертати. Позивач визнав суму боргу в розмірі 1 103 087,46грн та письмово підтвердив свої зобов`язання, уклавши з АТ «Айбокс Банк» Додаткову угоду №К-60/12 від 14 листопада 2016 року, із визначеним графіком повернення коштів кредитору. При цьому жодних заперечень проти вимог АТ «Айбокс Банк», як нового кредитора, [PERSON] не висував, а навпаки, повністю їх визнав. До того ж зазначають, що вимога від 07.06.2021 №2065/12-01, яка була направлена на адресу: [ADDRESS] , була отримана [PERSON] , про що свідчить роздруківка з сайту Укрпошти щодо відстеження відправлення № 0315075092009. Інші листи повернулися у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Також відповідач звертає увагу, що неправдивими є доводи [PERSON] з приводу того, що зареєстроване право власності на спірну квартиру Банк позбавив позивача та його сім`ю єдиного місця проживання, залишивши без власного житла. Так відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у спільній власності [PERSON] та його дружини [PERSON] з 08.06.2012 перебуває 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] , в якій згідно наданих суду позивачем документів, зокрема паспортів та довідок, до 2016 року були зареєстровані його діти та дружина. Вважають, що безпідставними є доводи позивача щодо порушення інтересів його неповнолітніх дітей. Отже позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Від представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] - адвоката Різник О.О., 18.01.2023 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову (в порядку статті 181 ЦПК України), в яких, зокрема, зазначено, що відповідачем виконані усі вимоги, які встановлені у статті 35 Закону України «Про іпотеку» та в пункті 2.2.4 Іпотечного договору, а також надано третій особі усі документи, що вимагаються пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а також забезпечено проведення суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» незалежної оцінки спірного об`єкта нерухомого майна, результати якої відображено у Звіті з незалежної оцінки від 30.08.2021, який не спростовано позивачем та не наведено доказів того, що цей Звіт не відповідає відповідним нормативно-правовим актам в частині процедури проведення, а суб`єкт оціночної діяльності - не мав доступу для огляду предмета іпотеки. У зв`язку з цим, представник третьої особи вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Від представника позивача адвоката Приянчук І.В. до суду найшла відповідь на відзив, яка дублює зміст викладений в позовній заяві, однак додаткове зазначено, що позивач згідно приписів ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» письмову вимогу про усунення порушення не отримував. Копія вимоги про усунення порушення/повідомлення, яку відповідач 07.06.2021 направив позивачу на адресу:[ADDRESS] , описом вкладення згідно з службовим чеком 0315075092009 позивач не отримував. Так, з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, на який відповідач посилається як на доказ, вбачається, що поштове відправлення було вручено адресату ( [PERSON] ) за довіреністю, тобто не безпосередньо позивачу, а іншій невідомій особі, згідно із невідомою довіреністю. Встановити, якій саме особі було вручено так і не вдалося. Представником позивача - адвокатом Шупінською О.В. надані суду письмові пояснення по справі, з яких вбачається, що сторона позивача категорично заперечує проти факту отримання [PERSON] або його членами сім`ї від відповідача жодного із листів-вимог, оскільки позивач не укладав жодних договорів з поштовим відділенням №02166 на АТ «Укрпошта» та будь-яким іншим поштовим відділенням і не видавав довіреностей на отримання поштової кореспонденції. До того ж зазначають, що позивач не знав проте, що відповідачем згідно п.1.4 Іпотечного договору від 29.05.2012 було замовлено у ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» проведення незалежної експертної оцінки спірної квартири, яка перебувала у власності позивача. Крім того зауважують, що оцінка спірної квартири здійснена з порушенням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а також положень Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.200 №1440. Тобто ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» було проведено оцінку спірної квартири за заявою відповідача дистанційно, без огляду квартири та лише за один день. Крім того Звіт від 31.08.2021 з незалежної оцінки ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» спірної квартири не внесений до Єдиної бази реєстрів звітів про оцінку з присвоєнням йому унікального реєстраційного номера, про що було повідомлено Фондом державного майна, що свідчить про не дотримання відповідачем положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Отже підтримуючи свою позицію, вважають, що позов підлягає до задоволення. В матеріалах справи містяться письмові пояснення від 13.09.2023, додаткові пояснення від 17.10.2023 та коментарі на заперечення відповідача від 30.10.2023 зі сторони позивача, але зміст яких дублює всі надані представниками позивача документів та позовну заяву. Представником відповідача - адвокатом В.Паламарчуком надані суду заперечення на додаткові пояснення ( [PERSON] ) та письмові пояснення ( [PERSON] ) сторони позивача, з яких вбачається, що сторона відповідача категорично не погоджується з аргументами представників позивача. Зазначають, що позивач [PERSON] висновок про незалежну оцінку спірної квартири не оскаржував, а отже визнав її. Вважають, що реєстрація права власності на спірне майне проведена відповідно до вимог ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 та на підставі діючого Іпотечного договору від 29.05.2012, який є документом,що засвідчує перехід права власності на квартиру [ADDRESS] до АТ «Айбокс Банк». Отже, зважаючи на викладене є всі наявні законні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Представники позивача - адвокати Приянчук І.В. та Шупінська О.В. в судових засіданнях надавали усні і письмові пояснення, повністю підтримували позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, письмових поясненнях, додаткових письмових поясненнях тощо. Представник відповідача - адвокат В.Паламарчук в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог і просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, взявши до уваги всі надані документи, письмі пояснення, заперечення та відзив на позов. До суду від представника третьої особи - адвоката Різник О.О. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності за наявними в справі матеріалами. Просили в позові відмовити повністю. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76 - 79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог частково з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 79,00кв.м, що складається з 4-х жилих кімнат, житловою площею - 55,60кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., зареєстрований в реєстрі за №1237. 29 травня 2012 року між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ЕРДЕ БАНК» (кредитор) було укладено Договір про іпотечний кредит № К-60.12, на умовах якого позивачу було надано грошові кошти в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень із строком погашення не пізніше 28 травня 2022 року на придбання (набуття) у власність з метою постійного проживання окремої 4-х кімнатної квартири за Договором купівлі-продажу від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. за реєстровим № 1243, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Також 29 травня 2012 року між позивачем та кредитором було укладено додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит, що є його невід`ємною частиною. У якості забезпечення зобов`язань за Договором про іпотечний кредит між позивачем та кредитором було укладено Іпотечний договір від 29 травня 2012 року, що також був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1243. Відповідно до пункту 1.1 Іпотечного договору, позивач як іпотекодавець передав, а ПАТ «ЕРДЕ БАНК» як іпотекодержатель прийняв в іпотеку придбану позивачем за кредитні кошти 4х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . 05 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ЕРДЕ БАНК» та Публічним акціонерним товариством «Аграрний комерційний банк» (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 2, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору своє право вимоги за Договором про іпотечний кредит з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід`ємною частиною, укладеним між кредитором та позивачем. 14 листопада 2013 року між первісним кредитором та новим кредитором був укладений Договір про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л. В. за реєстровим № 3427, на умовах якого та у зв`язку з укладенням вищенаведеного Договору про відступлення права вимоги № 2 первісний кредитор відступив новому кредитору права за Іпотечним договором, а новий кредитор прийняв це відступлення. Відповідно до статуту ПАТ «Айбокс Банк» у новій редакції, затвердженої рішенням загальних зборів акціонерів від 28.02.2022, відповідач (ідентифікаційний код 21570492) є юридичною особою, яка є правонаступником щодо всього майна, прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Аграрний комерційний банк» і, поряд з іншим, є новим кредитором за Договором про іпотечний кредит та іпотекодержателем за Іпотечним договором. 14 листопада 2016 року між ПАТ «Айбокс Банк», новим кредитором, з одного боку та [PERSON] як позичальник, з іншого боку було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про іпотечний кредит № К-60/12 від 29.05.2012. Відповідно до пункту 1 Додаткової угоду № 2 [PERSON] визнав наявність у нього заборгованості згідно Договору про іпотечний кредит № К-60/12 від 29.05.2012 в сумі 1 103 087,46грн, з яких: 483 368,22грн - загальна заборгованість по тілу кредиту (включаючи прострочену заборгованість по тілу кредиту в сумі 200 000,16грн), 429 368,22грн - заборгованість за процентами, 9 197,47грн - заборгованість за процентами, 181 188,45грн - пеня за несвоєчасні повернення тіла кредиту і сплату процентів. Згідно із пунктом 3 Додаткової угоди № 2 від 14.11.2016, [PERSON] зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, в тому числі тіло кредиту, прострочені проценти та поточні проценти згідно з графіком, що є Додатком № 1 до Додаткової угоди № 2. Пунктом 1.2 Договору про іпотечний кредит № К-60/12 від 29.05.2012 визначено строк погашення кредиту не пізніше 28.05.2022. У пункті 4.2 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Далі у пункті 4.3 Іпотечного договору визначено, що даний пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає йому право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього Договору шляхом: продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У пункті 4.3 Іпотечного договору передбачено, що це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 2.2.4 Іпотечного договору, іпотекодержатель зобов`язаний у разі порушення зобов`язання надіслати іпотекодавцю (позивачу) у встановленому чинним законодавством порядку письмову вимогу про усунення порушення. Як установлено судом позивач [PERSON] мав намір повернути кредит у розмірі 500 000,00грн і повністю погасити існуючу заборгованість у строк до 28 травня 2022 року, проте не встиг цього зробити внаслідок звернення відповідачем стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. На виконання умов пункту 1.4 Іпотечного договору, відповідачем відповідно до заявки № 5 від 30 серпня 2021 року в порядку та на умовах, визначених Договором № 1 від 30 вересня 2020 року було замовлено у Товариства з обмеженою відповідальністю «АКО ЕКСПЕРТ» проведення незалежної експертної оцінки спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно із Висновку ринкова вартість Об`єкта оцінки на дату становить (без ПДВ) 1 553 000,00грн, що еквівалентно 57 670,17 дол.США; 49 045,46 Євро. Згідно із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №1287769624 від 01.12.202 щодо об`єкта нерухомого майна права власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано 25.11.2021 о 17:23:41 за Приватним Акціонерним товариством «Айбокс Банк», форма власності: приватна, номер запису про власності: 35852489. Підстава для державної реєстрації: Іпотечний договір, серія та номер: 1243, виданий 29.05.2012, видавник ПН КМНО Джуринська Л.В. Підстава внесенння запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61919781 від 29.11.2021, приватний нотаріус Косенко Іван Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ. Отже позивач вважає перехід права власності на належну йому квартиру є незаконним, що призвело до порушення його прав та є підставою звернення з даним позовом до суду. Стаття 15 ЦК України регламентує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Із наведеного слідує, що згідно з умовами договору іпотеки та відповідно до вказаних вище норм матеріального права підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок порушення позивачем строків повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання, відповідачем ПАТ «Айбокс Банк» неодноразово направлялось позивачу вимог про усунення порушення/повідомлення (в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку») від 07.06.2021 № 2065/12-01, від 29.06.2021 №2324/12-01, від 13.09.2021 № 3500/12-01, від 23.09.2021 № 3698/12-01, в яких відповідач вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання погасити заборгованість і інформував, що у випадку невиконання такої вимоги в строк буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, встановлений Законом України «Про іпотеку» та передбачений Іпотечним договором. Проте судом установлено, що позивачем не було отримано жодної з вимог про усунення порушень, що направлялись відповідачем на адресу позивача, включаючи й вимогу від 07.06.2021, що міститься у додатку до відзиву, а саме: «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу» де в графі: «вручено» міститься відмітка і далі зазначено: [PERSON] в графі: «за довіреністю» також міститься відмітка, а в графі: «розписка в одержанні» - підпис, який не визнається позивачем як його особистий підпис. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про належне повідомлення позивача з посиланням на зазначене вище рекомендоване повідомлення. Оскільки судом встановлено, що позивачем не ставився особистий підпис за вручення, будь-якій особі довіреність задля отримання поштового відправлення [PERSON] не надавав. Спростовуючих доказів представником відповідача суду не надано. Таким чином, факт отримання позивачем [PERSON] письмової вимоги про усунення порушення відповідачем не доведено, оскільки відсутні докази отримання особисто позивачем такої письмової вимоги. До того ж відповідно до підпункту 1 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, де зазначено, що обов`язковою умовою при вирішенні питання реєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання саме іпотекодавцем письмової вимоги. Крім того відповідно до пункту 1.3 Іпотечного договору, вартість предмета іпотеки на момент укладення цього Договору була визначена шляхом проведення незалежної оцінки предмета іпотека згідно зі Звітом про експертну оцінку ринкової вартості, складеного 26.04.2012 суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Аверті» (сертифікат № 12320/11 від 05.08.2011) становила 712000 (сімсот дванадцять тисяч) гривень 00 копійок. Пунктом 1.4 Іпотечного договору визначено, що сторони погоджуються з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін. Частиною 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Однак із таблиці 1.1 Висновку до Звіту з незалежної оцінки № 5/08-21 від 31 серпня 2021 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що датою незалежної оцінки є 30 серпня 2021 року, а датою завершення ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» складання Звіту з незалежної оцінки є 31 серпня 2021 року. Зважаючи на те, що заявку № 5 на замовлення проведення незалежної експертної оцінки спірного об`єкта нерухомості було подано відповідачем також 30 серпня 2021 року, можна дійти висновку про те, що ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» за один день було проведено оцінку спірного об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того судом беззаперечно встановлено, що проведення оцінки спірного майна відбувалося без повідомлення позивача та без фактичного огляду спірної квартири. Частиною 1 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні. Відповідно до частини 1 статті 10 цього Закону, оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна. Статтею 3 цього Закону визначено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Частиною 1 статті 9 цього Закону встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Національним стандартом № 1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), зокрема визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна (пункти 50 - 55). Частиною 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Таким чином, оцінка спірного об`єкта нерухомого майна має здійснюватися відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» з урахуванням положень Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що: замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. При цьому, замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Згідно із пунктом 50 Національного стандарту № 1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та поясинах з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методологічних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновки про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Згідно із абзацами 2 - 5 пункту 53 Національного стандарту № 1, залежно від обраних методичних підходів та методів оцінки, оцінювач повинен, зокрема, проаналізувати всі істотні відомості про об`єкт оцінки, включаючи вихідні дані про його правовий статус, відомості про склад, технічні та інші характеристики, відомості про економічні характеристики об`єкта оцінки (прогнозовані та фактичні доходи і витрати від використання об`єкта оцінки, у тому числі від його найбільш ефективного використання та існуючого використання), а також існуючий стан використання об`єкта оцінки та визначити умови його найбільш ефективного використання, а також зібрати необхідну інформацію для обґрунтування ставки капіталізації та (або) ставки дисконту та визначити правові обмеження щодо об`єкта оцінки та врахувати їх вплив на вартість об`єкта оцінки. Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1, звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Виходячи з положень вищенаведених норм, незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної оцінки майна обов`язково в будь-якому випадку передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Проведений аналіз Звіту на його відповідність вищенаведеним положенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Національного стандарту № 1 дозволяє дійти висновку про те, що відповідачем всупереч частині 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» не було забезпечено суб`єкту оціночної діяльності доступу до спірного об`єкту нерухомого майна, що підлягало оцінці. Тому призвело до недотримання суб`єктом оціночної діяльності вимог частини 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та порушення положень пунктів 50 - 51, 56 Національного стандарту № 1. Крім того, правовий аналіз відповідності Звіту вимогам законодавства України дозволяє дійти висновку про те, що Звіт не внесено до Єдиної бази даних звітів про оцінку, складених суб`єктами оціночної діяльності, відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звіту про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 17 травня 2018 року № 658 (надалі - Порядок № 658). Так, відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку № 658, Звіт про оцінку підлягає реєстрації в Єдиній базі протягом п`яти робочих днів від дати складення такого звіту про оцінку суб`єктом оціночної діяльності. Для реєстрації звіту про оцінку у порядку, передбаченому розділом V цього Порядку, реєстрація звіту про оцінку здійснюється за ознаками, визначеними абзацом 2 або 3 пункту 67 Національного стандарту № 1. Згідно із пунктом 2 даного розділу Порядку № 658, у Єдиній базі підлягає реєстрації виключно звіт про оцінку, щодо якого завершено процедуру складання, підписаний керівником суб`єкта оціночної діяльності та оцінювачем(ами), який(і) безпосередньо брали участь у його складанні. Пунктом 8 розділу IV Порядку № 658 встановлено, що у разі повноти, правильності та відповідності інформації зі звіту про оцінку, внесеної суб`єктом оціночної діяльності (оцінювачем), у тому числі відповідності ринкової вартості об`єкта оцінки допустимому 25-відсотковому діапазону вартості на співставні об`єкти нерухомості, визначені Модулем, Єдина база реєструє звіт про оцінку з присвоєнням йому унікального реєстраційного номера. Одночасно формується довідка про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку, згідно з додатком 12 до цього Порядку, із зазначенням у цій унікального реєстраційного номера звіту про оцінку. Довідка про внесення інформації зі звіту про оцінку до Єдиної бази долучається до звіту про оцінку. При цьому, унікальний реєстраційний номер звіту про оцінку автоматично відображається в інформації зі звіту про оцінку та довідці про внесення інформації зі звіту про оцінку до Єдиної бази після реєстрації звіту про оцінку Єдиною базою. Суб`єкт оціночної діяльності (оцінювач) зазначає унікальний реєстраційний номер в паперовому примірнику звіту про оцінку на титульному аркуші такого звіту про оцінку та у висновку про вартість майна. З огляду на вищенаведені положення законодавства України, слід констатувати, що на титульному аркуші Звіту та у висновку про вартість майна відсутній обумовлений вище унікальний реєстраційний номер, що свідчить про недотримання вимог Порядку № 658 та не внесення даного Звіту до Єдиної бази даних. До того ж відповідно до листа Фонду державного майна України від 02 червня 2023 року, у відповідь на адвокатський запит представника позивача Приянчука І.В. від 31.05.2023 № 31-05/23, зазначено, що в Єдиній базі, а також у Фонді держмайна відсутня будь-яка інформація щодо звіту про оцінку майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , складеного 31.08.2021 суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Ако Експерт» (код за ЄДРПОУ 32710688). Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що інформація зі Звіту не включена до Єдиної бази даних звітів про оцінку, тому даний Звіт не може братися до уваги як підтвердження дотримання відповідачем положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов пункту 1.4 Іпотечного договору. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 310/2400/18, де чітко зазначено, що «оскільки суди встановили, що інформація зі звіту про оцінку майна не включена до єдиної бази даних звітів про оцінку, то суди обґрунтовано не взяли до уваги звіт про оцінку спірної квартири». Отже у відповідача були відсутні підстави для прийняття: рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі пункту 4.2 Іпотечного договору, відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку»; прийняти предмет іпотеки у власність, згідно із пунктом 4.3 Іпотечного договору в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, згідно із пунктом 3 розділу І Порядку № 658, його норми поширюється на фізичних та юридичних осіб, суб`єктів оціночної діяльності, оцінювачів, нотаріусів. Тобто, при здійсненні реєстраційних дій, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядкудержавний реєстратор/нотаріус повинен перевіряти факт реєстрації Звіту у Єдиній базі, а також пересвідчитися у безспірності суми заборгованості. До того ж, враховуючи те, що позивач не отримував письмової вимоги про усунення порушення в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» та умовами Іпотечного договору, суд також дійшов висновку, що позивач не був обізнаний про наміри Банку щодо здійснення ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» незалежної оцінки спірного об`єкта нерухомості. Тому позивач не міг висловити свої заперечення щодо порушень законодавства при оцінки спірної квартири згідно із висновками про вартість предмета іпотеки від 31 серпня 2021 року, зроблених ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» у Звіті та в порядку, передбаченому законодавством України, подати письмовий запит на рецензування Звіту як особа, яка має заінтересованість у неупередженому критичному розгляді даного Звіту з оцінки майна в порядку, передбаченому Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону . Крім того, у пунктах 63, 64 Національному стандарту № 1 визначено, що рецензування полягає у неупередженому об`єктивному розгляді оцінки майна особою, яка не має особистої матеріальної або іншої заінтересованості в результатах такої оцінки, відповідно до напряму та спеціалізації її кваліфікаційного свідоцтва. За результатами своєї роботи рецензент готує рецензію у письмовій формі, яку скріплює підписом. Рецензія не повинна містити власного висновку про вартість об`єкта оцінки. Будь-які судження про вартість об`єкта оцінки, виражені у грошовій формі, можуть відображатися рецензентом виключно у формі звіту про оцінку майна, складеному у повній формі відповідно до вимог національних стандартів. Стаття 386 ЦК України регламентує, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Зокрема, суд зауважив, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 статті 10 цього Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус. Відповідно до частини 3 статті 10 цього Закону, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідне рішення, здійснює інші повноваження, передбачені Законом. Також, згідно з частиною 1 статті 11 цього Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатами розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. До того ж відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Пунктом 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом. Згідно із статті 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом вказаної норми виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Таким чином, враховуючи положення чинної редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння. До того ж статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Це може бути здійснено шляхом подання віндикаційного позову. При цьому, у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушено тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Проте, у пунктах 109, 110, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 вказано, що: за загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу (пункт 109 постанови); якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав, водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту (пункт 110 постанови); враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірних характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту (пункт 115 постанови). Стаття 47 Конституції України, яка дублюється зі статтею 321 ЦК України та гарантують, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведене вище, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача про застосування такого способу захисту порушеного права як скасування рішення державного реєстратора від 29.11.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яким зареєстровано право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , а позовна вимога щодо витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є необґрунтованою і тому не підлягає до задоволення. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до статей 133 та 141 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом при складанні повного тексту рішення, встановлено, що проголошена вступна та резолютивна частини рішення містять арифметичну помилку в частині стягнення судового збору, яка зазначена саме в резолютивній частині рішення, а саме зазначено неправильно суму судового збору «13893,60грн» замість правильної «1488,60грн». Відповідно до ст. 269 ЦПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження. Передбачену цією статтею можливість усунення судом окремих недоліків рішення не можна вважати його зміненим. Саме тому деякі недоліки рішення можуть бути усунені судом, який ухвалив рішення шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок. Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів, цифр тощо (пропуск літери, цифри, їх перестановка тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Не є описками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприймання: неправильне розташування розділових знаків, невірні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо. Виходячи з позиції Верховного Суду України (ухвала Верховного Суду України у справі №6-788цс16 від 22.02.2017), суд може виправити лише ті описки або арифметичні помилки, яких він сам припустився. Отже аналізуючи приписи законів України, суд вважає за необхідним виправити арифметичну помилку та зазначити в повному тексті рішення суду правильну суму стягнення судового збору. Таким чином відповідно до статей 133, 141 ЦПК України та ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача підлягає стягнення судового збору в розмірі 1488,60грн, з якої судовий збір за задоволену судом немайнову позовну вимогу в розмірі 992,40грн та 496,20грн - за заяву про забезпечення позову на користь позивача.

Outcome: partial