Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] ( [PERSON] ) звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20 червня 2015 року, мають спільну доньку [PERSON] , 2017 року народження. За час спільного проживання ними набуто у власність: земельна ділянка площею 0,0073га (вартістю 486 200 грн.) та житловий будинок (танхаус) загальною площею 74,6 кв.м (вартістю 729 300 грн.), по [ADDRESS] ; автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (вартістю 243 100 грн.). Спільне життя не склалось, проживають окремо та подані позови про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Після припинення спільного проживання дійти згоди щодо спільного майна вони не можуть. Також й стало відомо, що 09 жовтня 2019 року спірний автомобіль перереєстрований на [PERSON] (мати відповідача), що зроблено без її відома та будь-якого дозволу, з метою зменшення обсягу спільно набутого майна, яке підлягає поділу. Хоча цим автомобілем відповідач продовжує користуватись, а вона не отримала жодної компенсації. Відповідач чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, самовільно змінив замки, погрожував фізичною розправою, тому вона вимушено проживає у своїх батьків. Крім того, в суді розглядається її заява про видачу обмежувального припису, за її заявою про вчинення кримінального правопорушення досудове розслідування закінчено та обвинувальний акт передається до суду. При поділі майна вважає за можливе відійти від принципу рівності часток та виділити їй 2/3 спірного майна, а відповідачу - 1/3 частину, врахувавши, що [PERSON] протиправно відчужив спірний автомобіль, чинить перешкоди у користуванні спільним майном, завдав їй тілесних ушкоджень, не дбає про матеріальне забезпечення спільної доньки. Просила суд: визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; в порядку поділу майна подружжя залишити у власності [PERSON] земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 2/3 частин спільного майна подружжя в розмірі 972 400 грн.; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу стягнути з відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. відкрито провадження по справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2020 року по справі призначено судову комплексну оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу щодо визначення вартості нерухомого майна. 16 грудня 2021 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи у цивільній справі КНДІСЕ №36141/20-42 від 08 грудня 2021 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2021 року провадження по справі поновлено. 05 липня 2022 року надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Позивачка додатково вказала, що висновком експерта визначена вартість нерухомого майна. Загальна вартість спірного майна становить 1 831 134 грн.: земельна ділянка - 54 860 грн., житловий будинок - 1 533 174 грн., автомобіль - 243 100 грн. При поділі майна вважає за можливе відійти від принципу рівності часток та виділити їй 2/3 спірного майна (1 220 756 грн.), а відповідачу - 1/3 частину (610 378 грн.), врахувавши, що [PERSON] протиправно відчужив спірний автомобіль, чинить перешкоди у користуванні спільним майном, завдав їй тілесних ушкоджень, допускає наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини.. Просила суд: визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; в порядку поділу майна подружжя залишити у власності [PERSON] земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 2/3 частин спільного майна подружжя в розмірі 1 220 756 грн.; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу стягнути з відповідача. 18 жовтня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] . Не погоджуючись з поданим позовом, відповідач [PERSON] вказав, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2015 року по 10 лютого 2020 рік. Земельна ділянка площею 0,0073га набута ним у власність на підставі договору дарування, а тому є його особистою власністю та не підлягає поділу при поділі майна подружжя. На час укладення договору дарування земельної ділянки на ній знаходився об`єкт незавершеного будівництва, тому він набув право особистої власності і на матеріали, обладнання, які були використані в процесі спорудження цього об`єкта будівництва, тобто право особистої власності на об`єкт незавершеного будівництва. Після завершення будівництва він подав відповідну декларацію про готовність об`єкту до експлуатації та зареєстрував за собою право власності на житловий будинок. Зважаючи, що житловий будинок був створений за рахунок належних йому на праві особистої власності матеріалів, обладнання, тому він також не підлягає поділу. Спірний автомобіль був зареєстрований за ним 21 серпня 2019 року, а 09 жовтня 2019 року - за [PERSON] . Всі дії перереєстрації є правомірними та відповідають вимогам чинного законодавства. Так, у рішенні Голосіївського районного суду м.Києва від 05 лютого 2020 року за заявою [PERSON] про видачу обмежувального припису судом встановлено, що «з 25 липня 2019 року заявник та заінтересована особа спільно не проживають, не ведуть господарства, будь-які сімейні та шлюбні відносини припинені». Тому автомобіль також є його особистою власністю та не підлягає поділу. Вказав, що на даний час заборгованість зі сплати аліментів повністю погашена, яка утворилась тимчасово лише через його фінансові труднощі. У видачі обмежувального припису їй відмовлено. На час розгляду справи відсутній обвинувальний вирок суду щодо нанесення тілесних ушкоджень. Житловий будинок та земельна ділянка є його особистою власністю, а тому він користується ними на власний розсуд та не може створювати позивачу будь-яких перешкод. Тому вважає, що жодних підстав для відступу від ідеальних часток не має. Просив відмовити у задоволенні позову. 01 березня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача. Додатково вказала, що житловий будинок фактично не є окремим житловим будинком, а входить до комплексу танхаусів, які були побудовані одним забудовником в один проміжок часу, а не побудований самим відповідачем. Тому будинок придбаний за спільні кошти подружжя, а за ст.120 ЗК України має бути врахована і відповідна частина земельної ділянки, незважаючи на те, що земельна ділянка набута у власність на підставі договору дарування. На даний час відповідач здає будинок в оренду, також без її згоди, та отримує грошову винагороду самостійно. У рішенні суду відсутні жодні ідентифікуючі ознаки, які б могли підтвердити встановлення факту саме щодо них. Фактично автомобіль був придбаний ще у 2016 році, а зареєстрований лише у серпні 2019 року, за спільні кошти подружжя. Оскільки вона згоди на продаж автомобіля не надавала, грошові кошти від продажу не отримувала, тому має право на отримання грошової компенсації за спірний автомобіль. Просила позов задоволити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 04 жовтня 2023 року справу передано до провадження судді Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 25 жовтня 2023 року. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольни з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки спірне майно є особистою власністю відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 20 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 05 лютого 2020 року відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмолено. Рішенням набрало законної сили 10 березня 2020 року. Відомості про оскарження відсутні в Єдиному реєстрі судових рішень. Посилання позивача на те, що у копії рішення відсутні ПІП сторін, тому не може бути доказом, суд до уваги не приймає. Так, перевірити наявність та відповідність цієї копії можливо із загальних джерел - Єдиний реєстр судових рішень за номером справи №752/21158/19, який вказала сама позивачка у даному позові. Доказів того, що у даній справі фігурують якісь інші особи, [PERSON] суду не надала. При розгляді справи №752/21158/19 судом встановлено, в тому числі [PERSON] вказувала про це у своїй заяві про видачу обмежувального припису, що «з 25.07.2019 року заявник та заінтересована особа спільно не проживають, не ведуть господарства, будь-які сімейні та шлюбні відносини припинені». Відповідач стверджував, що на підставі ст. 82 ЦПК дані обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, а суд має виходити з факт окремого проживання подружжя. Таке посилання суд оцінює критично. Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. Режим окремого проживання подружжя або сепарація може бути встановлено рішенням суду як за письмовою заявою подружжя, так і за рішенням суду за позовом одного із подружжя. Якщо подружжя дійшло спільної згоди щодо встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати, суд своїм рішенням встановлює сепарацію. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Таких вимог жодна із сторін при розгляді даної справи не заявляла. Згідно особливостями застосування судами законодавства при розгляді справ про видачу обмежувального припису, рішення суду у такій справі повинно відповідати вимогам ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено щодо наявності або відсутності підстав для видачі обмежувального припису. Необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та видача обмежувального припису мають самостійний характер. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Підставами встановлення режиму окремого проживання подружжя є: 1) за взаємною заявою подружжя, коли дружина та чоловік не можуть проживати разом і не заперечують на встановлення такого режиму (наприклад: тривалий від`їзд або відрядження, позбавлення волі одного з подружжя); 2)за позовом одного з подружжя у разі небажання дружини або чоловіка проживати спільно (наприклад: негідна поведінка одного з подружжя, зрада, психологічний тиск або інші прояви домашнього насильства), коли ініціатором роздільного проживання виступає лише один із подружжя. Режим окремого проживання подружжя встановлюється виключно судами. Порядок його встановлення залежить від того, як ставиться дружина та чоловік до факту роздільного проживання. Оскільки режим окремого проживання породжує для обох сторін ряд правових наслідків, позивач має подати до суду відповідне обґрунтування такого позову. За взаємною згодою подружжя суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя. За позовом одного з подружжя, справа розглядається судом в порядку позовного провадження. Позовна заява про встановлення режиму окремого проживання подружжя пред`являється шляхом подання позовної заяви до районного, районного у місті, міського або міськрайонного суду. З рішення Голосіївського районного суду м. Києва вбачається, що сторони надавали пояснення та заперечення саме щодо видачі обмежувального припису, наявність та відсутність обставин чинення домашнього насильства і цим рішенням суд режим окремого проживання між подружжям не встановлював. Також режим окремого проживання між подружжям не встановлювався ні в порядку окремого, ні в позовному провадженні. Отже, це рішення про видачу обмежувального припису не має преюдиціального значення, оскільки режим сепарації на забезпечення майнових прав подружжя має визначатись окремо. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2015 року по 12 березня 2020 року (дата набрання рішенням суду по справі 752/18104/19 визначена з Єдиного реєстру судових рішень). Щодо відступу від ідеальних часток. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] вказувала, що вони не досягли домовленості про поділ спірного майна, при цьому просила збільшити її частку у спільному майні подружжя з урахуванням наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, чинення перешкод в користуванні майном, відчуження без її згоди автомобіля, нанесення тілесних ушкоджень та вчинення домашнього насильства. Суд враховує, що проживання дитини з позивачем, існування у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено. А у разі подальшої несплати відповідачем аліментів, позивачка не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), звернутись з позовом про стягнення пені. У разі встановлення обставин, що автомобіль відчужений без її згоди, сторона має право просити стягнути компенсацію вартості такого майна. Щодо користування майном на розсуд відповідача, то суд зважує, що між сторонами наявний спір щодо даного майна, наявний арешт не позбавляє права особи користуватись майном. Щодо кримінального провадження, то позивачка має право на відшкодування їй завданої моральної шкоди у разі встановлення вин. Тому жодна з наведених позивачем обставин не є підставою для збільшення її частки у спільному майна. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Щодо автомобіля марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . З листа Головного сервісного центру МВС №31/901аз від 22 жовтня 2019 року щодо відомостей про автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вбачається, що: 21 серпня 2019 року зареєстрований за [PERSON] ; 09 жовтня 2019 року на підставі договору, укладеному ТОВ «Автостел трейд» №7627/19/005089, перереєстровано на [PERSON] (в базі даних ціна відчуження зазначена на рівні 10 000 грн.). Оскільки спірний автомобіль придбаний за час зареєстрованого шлюбу, відповідач не спростував презумпцію спільності майна та вкладення лише особистих коштів, свої заперечення ґрунтував лише на припиненні спільного проживання, тому суд приходить до висновку, що автомобіль є спільним майном подружжям. Також встановлено, що автомобіль перереєстрований на третю особу - [PERSON] . У матеріалах справи відсутні докази того, що спільний автомобіль був відчужений за згодою [PERSON] .. Натомість на час його відчуження, між колишнім подружжям склались вкрай неприязні стосунки, тривали і цивільні спори, порушено кримінальне провадження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відчуження спірного автомобіля без згоди позивачки та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Поскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено за договором і він не належить подружжю, а належить іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації. З матеріалів справи не можливо встановити вартість автомобіля на час відчуження. Жодних належних доказів вартості автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу, згідно якого було відчужено спірний автомобіль сторонами не надано. Також відповідач не спростував доводів позивача про вартість автомобіля в розмірі 243 100 грн. Тому вартість автомобіля слід визначити відповідно до визначення ринкової вартості, вказаної позивачем у розмірі 243 100 грн., оскільки відповідачем не було спростовано та не надано доказів щодо неповноти, неточності, невідповідності та які б спростовували вказану вартість. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно вимоги ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті вимоги, на які вона посилається, разом з тим відповідачем не надано доказів на спростування тверджень позивача щодо вартості відчуження автомобіля. Будь-яких інших доказів позивачем на спростування вимог позивача суду не надано. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного, позивачка має право на половину вартості автомобіля в розмірі 121 550 грн., оскільки підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні. Щодо житлового будинку та земельної ділянки. Судом встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного 29 листопада 2016 року та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Фоліс І.А., за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5196, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Петрик Д.О. індексний номер 3357105 від 26 січня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Щодо спірного будинку також встановлено, що 20 квітня 2016 року [PERSON] зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області повідомлення про початок виконання будівельних робіт на обєкт будівництва «Житловий будинок; Київська область; Києво-Святошинський район; [ADDRESS] ». 20 грудня 2016 року [PERSON] зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області повідомлення про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт на об`єкт будівництва «Житловий будинок; Київська область; Києво-Святошинський район; [ADDRESS] ». 21 грудня 2016 року [PERSON] зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації будівництва «Житловий будинок; Київська область; Києво-Святошинський район; [ADDRESS] ». 17 січня 2017 року [PERSON] зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації будівництва «Житловий будинок; Київська область; Києво-Святошинський район; [ADDRESS] ». З поданих сторонами доказів вбачається, що станом на час укладення договору дарування земельної ділянки - 29 листопада 2016 року фактично житлові будинки по [ADDRESS] були майже збудовані. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що колишнім подружжям проводились будівельні роботи, їх обсяг та вартість після набуття земельної ділянки у власність. У своїй заяві, позивач підтверджувала те, що вони нічого не будували. При розгляді справи сторони не просили визнати укладений договір дарування недійсним (в тому числі удаваним чи фіктивним), не посилались на нікчемність правочину. Суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог. Посилання представника на те, що договір дарування був оформлений лише на відповідача, бо вона забула свій паспорт, суд оцінює критично. Так, при укладенні догорів нотаріус отримує згоду іншого подружжя на укладення правочинів, натомість у даній справі жодна сторона не надала суду саме договір дарування земельної ділянки, не витребовував у нотаріуса документи, на підставі яких укладений договір. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що право власності на земельну ділянку виникло у відповідача на підставі договору дарування, у матеріалах справи відсутні докази будівництва та вкладення спільних грошових коштів у його придбання, тому відсутні підстави для визнання нерухомого майна спільним майном подружжям та задоволення позову в цій частині. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved