Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Кредобанк" про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивує тим, що 02.12.2019 року між нею та АТ "Кредобанк" укладено кредитний договір №CL-243421, відповідно до п.п.2.1, 2.4, 4.6 якого їй надавався кредит (загальною вартістю 217282,42 грн.) у розмірі 101000,00 грн. до 29.11.2024 року, в тому числі на поточні потреби в сумі 95337 грн. та на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості в сумі 5663 грн. Вказує, що умови вказаного кредитного договору та його укладення суперечать вимогам ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про споживче кредитування", ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", іншим законодавчим актам. Зазначає, що анкету-заяву, яка є передумовою укладення кредитного договору, заповнено з використанням комп`ютерної техніки на стандартному бланку відповідача його працівником, який в анкеті-заяві зазначив, що отриманий кредит слід вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя, однак їй не було відомо та не було роз`яснено значення терміну "дрібний побутовий правочин" і чому він не потребує згоди іншого подружжя, у зв`язку з чим, на її думку, її волевиявлення при укладанні кредитного договору не було вільним і не могло відповідати її внутрішній волі. Також у позовній заяві вказує на те, що наданий їй кредит майже у 10 разів перевищував її місячну заробітну плату, яку було зазначено в анкеті-заяві, а загальна вартість кредиту майже у 20 разів перевищувала місячну заробітну плату, відтак укладений між нею та банком кредитний договір не міг і не може вважатись дрібним побутовим правочином та у зв`язку з чим потребував згоди другого із подружжя. Окрім цього, позивачка покликається на те, що вона уклала кредитний договір під впливом тяжкої для неї обставини (необхідності компенсації значних витрат, пов`язаних з лікуванням іншої особи), про що свідчить надана нею розписка [PERSON] від 02.12.2021 року. Враховуючи вищевикладене, просить визнати недійсним в цілому кредитний договір №CL-243421 від 02.12.2019 року, укладений між Акціонерним товариством "Кредобанк" та [PERSON] та стягнути судові витрати з відповідача. Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відзив мотивує тим, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин, відтак права чоловіка позивачки вказаним договором жодних чином не порушені; окрім цього, чоловік позивачки про захист своїх прав ані до суду, ані до банку не звертався. Щодо тверджень позивачки про те, що вона з самого початку не мала можливості обслуговувати такий кредит та уклала договір під впливом тяжких для себе обставин вказує, що позивачка, підписуючи кредитний договір, була повідомлена про умови такого договору, чітко зала та розуміла його умови. Більш цього, зазначає, що позивачка здійснила 10 щомісячних платежів, що свідчить про те, що вона була обізнана та ознайомлена з інформацією про повну вартість взятого кредиту, а також про те, що вона могла і мала об`єктивну можливість виконувати взяті на себе зобов`язання. Щодо твердження позивачки про несправедливі умови договору вказує, що у даному випадку повністю відсутні ознаки, які можуть підпадати під ознаки несправедливості. Окрім цього, від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідачем у відзиві не наведено доводів на заперечення ряду доводів її позовної заяви. Вказує, що банк не надав їй необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про фінансову послугу, чим ввів її в оману, що, на її думку, може бути достатньою підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 02 грудня 2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №CL-243421, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту кредитного договору №CL-243421 від 02.12.2019 року вбачається, що перед укладенням такого сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Судом також враховується, що позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, не зверталася до банку із заявою про надання роз`яснень щодо умов договору, або з додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропанованої редакції договору, тим самим фактично погодилася зі всіма умовами такого договору, договір підписала добровільно, не під впливом тиску чи тяжких обставин, що відповідало її внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідач надав позивачці повну інформацію про умови надання кредиту що підтверджується особисто проставленим підписом позивачки. Окрім цього, з розрахунку заборгованості, наданого представником відповідача, вбачається, що позивачка виконувала умови спірного кредитного договору. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснень причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Тобто, якщо позивач вважала, що договір суперечить законодавству України, що він укладений зі значними порушеннями законодавства, та умови даного договору виявились для неї не зрозумілими, та, на її думку, порушують права її, як споживача, вона мала право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня укладання договору. Разом з тим, позивачка фактично отримавши грошові кредитні кошти, приступила до виконання договору і не скористалася своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору. Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивачки до банку з приводу порушення її прав як споживача, недостатньої наданої банком інформації про умови кредитування саме в момент укладення оспорюваного правочину. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим, що підтверджується правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього кодексу. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч..1,2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним. Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під -зливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Суд також критично оцінює твердження позивачки в частині того, що при укладанні кредитного договору обов`язковою мала бути наявність згоди іншого з подружжя на укладення спірного кредитного договору, та що відсутність даної згоди є підставою для визнання договору недійсним виходячи з наступного. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові по справі №619/761/18 дійшов висновку, що приписи статті 65 СК, на які посилається Позивач, регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Для укладання кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Відтак позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б мали наслідком визнання договору кредиту недійсним, також не надано суду доказів вчинення щодо неї обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо наданої позивачкою копії розписки про отримання позики від 02.12.2021 року, наданої [PERSON] , суд враховує те, що така не може бути належним доказом існування тяжкої обставини саме для позивачки [PERSON] , оскільки нею не надано суду жодних доказів родинних зв`язків з особою, яка надала вищевказану розписку, медичної документації на підтвердження інформації, зазначеної у розписці. Суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог. Що стосується інших доводів сторін по справі, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Стосовно забезпечення ефективного судового захисту статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, заява № 30210/96). Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). А відтак, відповідати на кожен аргумент сторін по справі суд неможе, так як вважає, що у рішенні належним чином викладено та зазначено підстави для відмови у заявлених позовних вимогах і заперечень щодо них та надано відповідь по суті спору.

Outcome: dismissed