Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 02.02.2020 року у розмірі 51184 гривні та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що 02.02.2020 року відповідач [PERSON] взяв у неї грошові кошти у сумі 3000 доларів США. Зазначений факт підтверджується розпискою, що написана відповідачем власноручно. Повернення коштів мало відбутись в термін до 31.12.2020 року. Проте відповідач не дотримався в повній мірі умови розписки від 02.02.2020 року та повернув [PERSON] лише 1600 доларів США. Станом на момент звернення до суду сума заборгованості відповідача перед позивачкою за розпискою від 02.02.2020 року становить 1400 доларів США або 51184 гривні (згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 07.07.2023 року 1 долар США становить 36 грн. 57 коп.). З моменту повернення частини боргу, що мало місце до 31.12.2020 року, відповідач декілька разів виходив на зв`язок та запевняв, що скоро поверне іншу частину боргу, але протягом останніх двох років жодних реальних дій не здійснив. На неодноразові спроби позивачки врегулювати спір у досудовому порядку відповідач не реагує, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками надіслані відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням на адресу зареєстрованого місця проживання, повернулися до суду не вручені з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 908/3468/13, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду. Судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі № 727/5718/21), в даному випадку копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками [PERSON] вважаються врученими 01.08.2023 року. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. У судовому засіданні встановлено, що 02.02.2020 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується копією розписки власноруч написаною відповідачем [PERSON] , з якої вбачається, що останній отримав від позивачки [PERSON] грошові кошти у сумі 3000 доларів США, з терміном повернення до 31.12.2020 року, та затвердив даний факт своїм підписом (а.с. 7). З метою досудового врегулювання спору представником позивачки [PERSON] адвокатом Андрусишиною Я.С. 26.05.2023 року та повторно 30.06.2023 року було направлено відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації місця проживання та адресу місця фактичного проживання вимогу про повернення неповернутої частини боргу в сумі 1400 доларів США (в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день фактичного повернення), однак відповідач на дані вимоги не відреагував (а.с. 8-17). Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно із вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Стаття 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Таким чином, розписка, яка є договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. Отже відповідач [PERSON] як позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Свої зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] виконав не повністю, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на дату подання позову до суду позика в сумі 1400 доларів США або 51184 гривні (згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 07.07.2023 року 1 долар США становить 36 грн. 57 коп.) не повернута. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З боку відповідача не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити повністю, оскільки відповідачем порушено умови договору та не виконано взятих на себе зобов`язань за договором позики від 02.02.2020 року. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивачка понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією № 32528798800007281459 від 07.07.2023 року (а.с. 20), а тому суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує його з відповідача.

Outcome: approved