Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про споживчий кредит №1456887 від 14.02.2021 року в розмірі 22\~846 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 14.02.2021 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №145887 від 14.02.2021 року в електронній формі. За умовами п.1.1 укладеного договору, позикодавець надає позичальникові грошові кошти у сумі 8\~000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3 договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Позивачем була перерахована сума позики в розмірі 8\~000 грн., чим було виконано умови договору зі сторони позивача, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 22\~846 грн., з яких: 8\~000 грн. основний борг, 14\~846 грн. заборгованість по відсоткам. Ухвалою Красногвардійського районного\~суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до розгляду. Сторонам було направлено копію ухвали від 11.10.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 06 листопада від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, де останній просив відмовити позивачеві у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів підписання як самим позивачем, так і відповідачем електронним підписом договору споживчого кредиту №1456887 від 14.02.2021. Доказів підписання одноразовим ідентифікатором вказаних документів не надано. А наданий позивачем текст не дає можливості пересвідчитись у його справжності, що саме ця текстова версія є оригіналом на дату, яка зазначається позивачем як дата укладення, оскільки розміщення на сайті публічної оферти не виключає внесення змін в його зміст самим позивачем. Доводи позивача в підтвердження укладення договору споживчого кредиту, видачі відповідачу коштів та розміру наданої позики, розміру нарахованих сум заборгованості не підтверджені належними, достовірними та достатніми доказами. Що стосується позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, то за умов не підтвердження надання в позику основної суми боргу та укладення договору позики, позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою також не є обґрунтованою. Повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» від 31.07.2023 року, зазначена позивачем у позовній заяві як доказ перерахування суми позики у розмірі 8 000 грн. на його картковий рахунок, на думку відповідача, не є належним доказом по справі, оскільки ТОВ «Платежі Онлайн» не є стороною договору, не зазначене в цьому договорі та в правилах надання грошових коштів у кредит ТОВ «ВЕЛЛФІН», крім того це повідомлення навіть не додано до матеріалів позовної заяви. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості також, на думку відповідача, не є доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Цей документ не містить підпису представника позивача, містить непідтверджені відомості про суму кредиту, процентну ставку і додаткові проценти, про які не йдеться ані в наданому до позову договорі, ані в правилах надання грошових коштів. В судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином та своєчасно сповіщений про час та місце розгляду справи. Крім того, ухвалою суду від 08 листопада 2023 року визнано явку представника позивача -Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» в судове засідання обов`язковою задля надання пояснень у судовому засіданні з приводу поданої заяви. Проте, неодноразово представником позивача було направлено на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника банку у якій позовні вимоги останній підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином та своєчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв та/або клопотань на адресу суду від останнього не надходило. Причини неявки в судове засідання сторін судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторони не надавали (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що відсутність сторін не перешкоджає розгляду справи). Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності сторін відповідно до ст. 223 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши позицію сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Матеріалами справи встановлено, та з копії договору про споживчий кредит №1456887 від 14.02.2021 року вбачається, що останній нібито укладений між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та « [PERSON] », ІПН [NUMBER] , який містить зазначення, що договір підписано електронним підписом - аналог власноручного підпису (а.с.34-44). Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору, позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 8 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього Договору. Згідно п.1.2 договору, позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця (https://creditup.com.ua), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Строк позики за цим договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 16.03.2021 року. Відповідно до п.1.4 договору, цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. У договорі зазначено, що « [PERSON] », а не « [PERSON] » підписав його електронним підписом su2275 (а.с.43). Крім того, в договорі про споживчий кредит №1456887 від 14.02.2021 року зазначено «Графік розрахунків до Договору», згідно якого сукупна вартість позики складає 10\~280 грн. проценти за користування позики складається 2\~280 грн. (а.с.44). Однак, доказів направлення цифрового ідентифікатора (цифрових чи алфавітних комбінацій на мобільний номер відповідача чи електронну пошту) їх отримання [PERSON] та використання для авторизації на сайті позивача матеріали позовної заяви не містять. Доказами отримання кредитних коштів та їх користування згідно правових висновків Верхового Суду, викладених у постановах від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18 від 28 жовтня 2020 року по справі №760/7792/14 від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц є платіжна квитанція, платіжне доручення, меморіальний касовий ордер, розписка, виписка по картковим рахункам відповідача, заява відповідача про встановлення певного кредитного ліміту, довідки про розмір встановленого кредитного ліміту та відкриті карткові рахунки тощо. Однак досліджена судом інформаційна довідка не є таким документом, а тому не є належним доказом на підтвердження укладення договору позики та видачі відповідачу кредитних коштів, тим більше, що відповідач не визнає факту перерахування позивачем коштів на його рахунок. З розрахунку заборгованості за договором позики №1456887 від 14.02.2021 вбачається, що сума заборгованості за даним кредитом складає 22 846 грн., з яких: 8\~000 грн. основний борг, 14\~846 грн. заборгованість по відсоткам (а.с.24-33). Даний розрахунок також судом не береться до уваги, як належний доказ існування заборгованості [PERSON] перед позивачем, оскільки не підписаний відповідальною особою позивача за складання таких документів, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком в позовній заяві, а тому не є належним доказом існування боргу. Крім того, цей розрахунок є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Підтвердженням виконаних операцій могли б бути, зокрема виписки з особових рахунків клієнтів, однак такої виписки по рахунку відповідача до позовної заяви не додана. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дiй чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, i це роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Так судом встановлено, що Договір про споживчий кредит №1456887 від 14.02.2021 року укладений між сторонами, підписаний електронним підписом - одноразовим ідентифікатором. Однак, матеріали справи не містять заповненого формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції укладення договору в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Приписами п. 2 ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти в обумовленому договором розмірі дійсно були перераховані відповідачу. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача відсотків у розмірі 14 846 грн., позивачем у позові не обґрунтовано порядок та підстави нарахування заборгованості, не вказано, за який період та у якому порядку нараховані відсотки, обґрунтованого розрахунку відсотків до позову не долучено, що позбавляє суд можливості встановити обґрунтованість нарахування зазначеної складової заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача. Однією із засад цивільного судочинства є його диспозитивність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, а також не надано доказів обґрунтованості заявленої суми заборгованості по нарахованих відсотках, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №1456887 від 14.02.2021, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. За таких підстав, судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача, з урахуванням відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed