Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про виселення, посилаючись на те, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1992 року, виданого відділом комунального господарства Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 26 жовтня 1989 року [PERSON] належить кв. [ADDRESS] . Після укладення 11 серпня 1995 року шлюбу із [PERSON] прізвище позивачки було змінено з [PERSON] на [PERSON] , а з 1996 року в належній їй кв. [ADDRESS] за згодою зі своїм чоловіком на підставі договору піднайму житлового приміщення став проживати батько її чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . Десь у 2005 році попросилася тимчасово проживати у такому житлі й відповідачка, [PERSON] , яка [PERSON] приходиться онукою, та [PERSON] відповідно донькою від попереднього шлюбу. [PERSON] у спірному житлі стала проживати із донькою, [PERSON] , [INFO] , а згодом [PERSON] народила сина, [PERSON] , [INFO]., який також став мешкати у кв. [ADDRESS] . При цьому [PERSON] згоди на реєстрацію місця проживання [PERSON] та її дітям не давала, тому їй невідомі підстави її реєстрації та реєстрації її дітей, оскільки про реєстрацію відповідачів їй стало відомо лише після смерті [PERSON] . Вона пропонувала відповідачці [PERSON] звільнити належну їй квартиру разом із дітьми, на що [PERSON] відповіла відмовою через те, що не має іншого житла. Так [PERSON] у травні 2015 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та рішенням суду від 8 лютого 2016 року її вимоги були задоволено шляхом виселення з кв. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року за скаргою [PERSON] було рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року скасовано та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , яка діяла також в інтересах дітей, [PERSON] та [PERSON] . Натомість, позивачці як власниці належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, кв. [ADDRESS] . Таким чином небажання [PERSON] звільнити разом зі своїми дітьми належну їй на праві власності кв. [ADDRESS] прямо порушує її права власника. Також відсутні правові підстави з обмеження в користуванні, володінні та розпорядженні їй кв. [ADDRESS] , які не є членами її родини. Крім того будь-яких цивільно-правових зобов`язань перед відповідачкою [PERSON] та її дітьми у [PERSON] не існує. Також на підставі витягу з реєстру Криворізької територіальної громади від 19 квітня 2023 року [PERSON] разом із [PERSON] , [PERSON] були зняті з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] разом із дітьми була зареєстрована без її дозволу в 2005 році у спірному житлі, а вона є особою похилого віку, перебуває на диспансерному обліку в кардіолога та є інвалідом другої групи. Крім того після смерті [PERSON] відповідачі, користуючись комунальним послугами не сплачують грошові кошти у зв`язку із чим виникла заборгованість на суму 52163,04 грн., яку вони не сплачують. Таким чином просила суд усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю: житловим приміщенням кв. [ADDRESS] шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO]., а також неповнолітнього [PERSON] , [INFO]. Від відповідачки [PERSON] надійшов відзив, де остання, не погоджуючись із заявленими до неї вимогами, вказувала, що 25.07.2023 року вона дізналась про зняття її з реєстрації місця проживання разом із дітьми по [ADDRESS] . При цьому вона майже 20 років була зареєстрована у спірній квартирі, є членом сім`ї позивача та не має іншого житла, тому вимоги [PERSON] про виселення її з дітьми без надання іншого житлового приміщення не підлягають задоволенню. На підставі викладеного просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив представник позивачки, адвокат Калюпін Ю. В., вказував, що відповідачка [PERSON] та її діти не мають законних підстав для проживання у кв. [ADDRESS] , тому просив суд позовні вимоги [PERSON] повністю задовольнити. На підставі письмових пояснень [PERSON] вбачається, що відповідачка зазначала, що у спірному житлі вона проживає з 2000-х років в законний спосіб, що встановлено судами при вирішенні справи № 212/3421/15-ц. Зазначала, що позивачка з самого початку знала про її вселення, не маючи заперечень щодо цього вселення, оскільки вони перебували у родинному зв`язку. Після того вона в спірному житлі на законних підставах зареєструвала своїх дітей, з якими разом вона по теперішній час мешкає, не маючи іншого житла у власності чи користуванні. При цьому зняття позивачкою з місця реєстрації відповідачки разом із дітьми зі спірного житла не є законною підставою для задоволення вимог [PERSON] . Отже просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради № 562 від 20 вересня 2023 року, вбачається, що відповідачі, зокрема, малолітній [PERSON] , не мають власного житла на праві власності. Службою у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради було обстежено умови проживання за адресою: [ADDRESS] , де виявлено, що умови проживання у такій однокімнатній квартирі є задовільними. Крім цього [PERSON] , [INFO]., є учнем Криворізької гімназії № 125 та відвідує спортивну секцію в футбольному клубі «Кривбас». При цьому діти [PERSON] у такому житлі мешкають з народження. Виходячи з викладеного, Орган опіки та піклування виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради вважає доцільним відмовити у задоволенні позову про виселення [PERSON] та її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO]., з кв. [ADDRESS] . Позивачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову. Представник позивачки, [PERSON] , адвокат Калюпін Ю. В., у судовому засіданні, підтримуючи заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві [PERSON] та відповіді на відзив, додаючи при цьому, що домовленостей між позивачкою та спадкодавцем [PERSON] щодо фактичного обміну житлом, кв. [ADDRESS] та [ADDRESS] , не було, а спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є син останнього, [PERSON] , батько відповідачки [PERSON] , яка відповідно не має права на спадкування [ADDRESS] . Тому просив не брати до уваги висновки, викладені в цій частині у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року. Таким чином просив суд задовольнити позов [PERSON] повністю. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON] , у судове засідання не з`явились повторно за невідомих суду причин, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням вирішити спір у її відсутність. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування, Медякова О. М., до судового засідання також не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, заперечуючи при цьому проти задоволення заявлених позовних вимог. Суд, вислухавши представника позивачки та дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу (далі - ЖК) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Також згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч. 3 ст. 116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 29 Цивільного кодексу (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. За ч. 4 ст. 311 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також за ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За ч. 2 ст. 156 ЖК за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК. За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Нормами ст. 3 Сімейного кодексу передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 160 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. За ч. 1 ст. 161 ЖК наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст. 391 ЦК власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 406 ЦК сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Натомість, за логікою законодавця у нормах, що регулюють житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 353/1096/16-ц. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Так ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Так у п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому в п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином ЄСПЛ резюмує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року). На підставі переліченого тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Суд встановив, що згідно із дублікатом свідоцтва про право приватної власності від 24 листопада 1992 року, виданим 20 квітня 2015 року на підставі рішення виконкому Жовтневої районної в місті ради № 170, вбачається, що 6/1000 частки будинку [ADDRESS] , а саме: однокімнатна квартира [ADDRESS] (загальна площа 38,9 кв. м., житлова площа 16,9 кв. м.), належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12 квітня 2023 року, довідкою КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР від 31.03.2023 р. та технічним паспортом від 31 березня 2023 року. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 11.08.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного виконавчого комітету м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 559, вбачається, що [PERSON] одружилась 11 серпня 1995 року із [PERSON] , внаслідок чого дружині було змінено прізвище на « [PERSON] ». З витягів від 19.04.2023 року з Реєстру територіальної громади м. Кривого Рогу вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , були зняті з реєстрації по [ADDRESS] на підставі заяви власника такого житла, що підтверджується інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 04.08.2023 року. При цьому [PERSON] була зареєстрована за такою адресою з 21.10.2005 року, [PERSON] - з 21.10.2005 року, [PERSON] , [INFO] , - з 10.12.2010 року. Отже, право власності позивачки на спірне житло обтяжене тривалим проживанням відповідачів у квартирі по [ADDRESS] . З долучених до справи довідок Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова Ком» від 23.05.2023 року вбачається, що станом на 1 травня 2023 року по [ADDRESS] мається заборгованість з теплопостачання в сумі 8365,29 грн., з вивозу відходів в сумі 4094,82 грн., з опалення в сумі 19243,14 грн., з обслуговування ліфтів в сумі 2451 грн. та з холодного водопостачання в сумі 15814,05 грн. При цьому слід зазначити, що особові рахунки за наведеними послугами відкриті здебільшого на позивачку, однак щодо газопостачання та електроенергії відкриті ще на [PERSON] . Суд зазначає, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року було задоволено позов [PERSON] шляхом виселення з квартири по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є дітьми [PERSON] . Крім того 9 січня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму житла щодо квартири по [ADDRESS] . Також рішенням суду першої інстанції було встановлено, що [INFO] помер батько чоловіка позивачки, [PERSON] . При цьому судом було встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у виді частки квартири по [ADDRESS] звернулись [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, суд встановив, що інформація щодо підстав набуття права на проживання у квартирі по [ADDRESS] шляхом реєстрації у спірному житлі відповідачів не зберіглась. Натомість, за карткою прописки [PERSON] вбачалось, що відповідачка була зареєстрована за такою адресою до свого дідуся, [PERSON] , разом із дітьми, [PERSON] та [PERSON] . В подальшому рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року та в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. Вказаним рішенням було встановлено, що на підставі ордеру від 26.10.1989 року № 1811 [PERSON] було надано право на вселення до квартири по [ADDRESS] . Крім того судом апеляційної інстанції було встановлено, що за домовленістю між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] останні фактично обмінялись належними їм житловими площами щодо належних [PERSON] та [PERSON] квартир по [ADDRESS] та по [ADDRESS] відповідно. При цьому 14 грудня 2016 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року залишено без змін. Суд зазначає, що відсутність належності на праві власності відповідачам, [PERSON] та [PERSON] , житла підтверджується інформацією від 08.11.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того суд вказує, що [PERSON] , починаючи з 1996 року відповідно до її паспорту громадянина України (серія [NUMBER] ) зареєстрована по [ADDRESS] . Отже, суд встановив, що відповідачка [PERSON] вселилась до спірного житла разом із донькою, [PERSON] , до свого дідуся, яким було із позивачкою, власницею такого майна, укладено договір найму житла ще у 1997 році, де були зареєстровані діти [PERSON] , на що згоди [PERSON] за законом не було потрібно, де відповідачі на протязі 19 років постійно мешкають, зокрема останні 10 років після смерті дідуся [PERSON] , [PERSON] . При цьому доказів на підтвердження неправомірності вселення у спірне житло відповідачів [PERSON] суду не надала, чим презюмується законність набуття права на користування [PERSON] квартирою по [ADDRESS] , куди вона була вселена до дідуся, [PERSON] , якому належала за життя частка у квартирі по [ADDRESS] , де мешкає позивачка. Таким чином суд встановив, що відповідачі набули право на проживання у спірному житловому приміщенні як члени сім`ї [PERSON] , тому не втратили це право після смерті [PERSON] . Суд при цьому зауважує, що [PERSON] достеменно знала про проживання в належній їй квартирі по [ADDRESS] відповідачів, зокрема, дітей відповідачки, які на той час були малолітніми, як членів її сім`ї, які набули тим самим охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, враховуючи, що іншого житла відповідачі не мають. Отже, суд вважає, що відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до спірного жилого приміщення, тому підстави, передбачені, зокрема ст. 116 ЖК, для їх виселення відсутні. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц. Таким чином суд встановив, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі по [ADDRESS] була проведено згідно із вимогами чинного на той момент законодавства, останні продовжують проживати у спірному житлі та іншого постійного житла на праві користування чи власності не мають, внаслідок чого задоволення вимог позивачки призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін через недотримання принципу пропорційності при позбавленні відповідачів житла порівняно з інтересами [PERSON] , яка має постійне зареєстроване місце проживання, тому виселення відповідачів зі спірного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу таких осіб, оскільки буде порушенням їх прав на повагу до житла. На підставі переліченого суд при вирішенні справи не бере до уваги той факт, що [PERSON] є пенсіонером та інвалідом 2 групи довічно за посвідченням ПФУ від 13.10.2020 року (серія [NUMBER] ) та довідкою МСЕК (серія 12 ААБ № 591292). Отже, інтереси позивачки, як власника спірного житла, забезпеченої іншим житловим приміщенням, у даному випадку не перевищують інтереси колишніх членів її сім`ї, відповідачів, які на законних підставах набули право на користування та продовжують користуватись квартирою по [ADDRESS] на протязі майже 20 років. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2019 року по справі № 329/398/18, від 27 березня 2019 року по справі № 295/15305/15-ц та від 4 березня 2020 року по справі № 639/1502/18. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON] , про виселення не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed