Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.06.2021 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , державного реєстратора Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алєксєєвої Юлії Сергіївни про визнання договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій просить суд: -\~скасувати\~рішення\~державного реєстратора\~Виноградівської\~сільської\~ради \~Тарутинського\~району Одеської\~області\~Алєксєєвої\~Юлії Сергіївни\~про\~реєстрацію\~права власності\~від\~16.11.2016\~року\~№17474848,\~винесене\~на\~підставі рішення\~Київського\~районного\~суду м.\~Одеси\~від\~11.11.2015\~року\~за\~ [PERSON] \~на\~1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - скасувати рішення державного реєстратора Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алєксєєвої Юлії Сергіївни про реєстрацію права власності від 20.03.2017 року № 19571371, винесене на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - визнати недійсним та встановити нікчемність договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А. 22.05.2017 р., зареєстрованого в реєстрі за №382, яким [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - визнати недійсним та встановити нікчемність договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. 23.04.2018 р., зареєстрованого в реєстрі за №550, яким [PERSON] , продала [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] і; -\~встановити порядок\~виконання рішення\~суду шляхом\~скасування в\~Єдиному державному\~реєстрі прав\~власності на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень права\~власності: за\~ [PERSON] на\~квартиру [ADDRESS] ;\~за [PERSON] \~на 1/2 частку квартири\~ [ADDRESS] ;\~за [PERSON] \~на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, договір зареєстровано в реєстрі № 1120 від 23.06.2010 року. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23.06.2010 року між ним [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі №1120, за умовами якого [PERSON] продала належному їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, квартиру [ADDRESS] , яку придбав він - [PERSON] . Під час вчинення вказаного правочину, [PERSON] діяла на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди свого чоловіка [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] . Позивачем зроблено посилання на те, що зазначений договір купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року по теперішній час є дійсним, його не розірвано, не визнано судом недійсним, а отже право власності позивача [PERSON] на вказану квартиру фактично є безсумнівним. Згідно довідки КП «БТІ Одеської міської ради» від 16.04.2021 року [PERSON] , станом на вказану дату, є власником квартири [ADDRESS] . Однак, як стверджує [PERSON] він 22 лютого 2021 року отримав судову повістку про виклик до Київського районного суду міста Одеси разом з позовною заявою і додатками по справі №947/1452/21, з яких дізнався, що незаконним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року [PERSON] без залучення до розгляду справи, було позбавлено права власності на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка була об`єктом спільної сумісної власності подружжя станом на 2009 рік. За наслідком як стверджує позивач, на підставі вказаного рішення суду було визнано недійсним правовстановлюючий документи, на підставі якого у [PERSON] виникло право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі якого в свою чергу вона діяла 23.06.2010 року під час її продажу [PERSON] . Позивач вказує, що вказані дії з позбавлення його права власності на належним чином придбану квартиру, було здійснено [PERSON] та [PERSON] умисно, оскільки останнім достеменно було відомо про те, що спірна квартира продана та вибула із їх спільної власності ще в 2010 році. У позові, позивачем вказано, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року оскаржено до Одеського апеляційного суду. Поряд з цим, як вказує позивач, після ухвалення рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року мало місце наступним обставинам, а саме [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року, незаконно та безпідставно зареєстрували своє право власності, кожен на свою частку, на зважаючи на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був наявний та не скасований запис про право власності позивача [PERSON] на спірну квартиру, а рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року в свою чергу визнано право власності лише за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , без визнання права власності на таку частку за [PERSON] . У зв`язку з чим, позивач вважає вказані рішення державного реєстратора, на підставі яких проведені вказані державні реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року незаконними та безпідставними. Також позивач вказує, що в подальшому, маючи недобросовісний намір та не будучи законним власником, [PERSON] за договором дарування від 22.05.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №382, подарував [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] також вочевидь маючи недобросовісний намір та не будучи законним власником, за договором купівлі-продажу від 23.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., зареєстрованого в реєстрі за №550, продала [PERSON] іншу 1/2 частку квартири [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що вказані договори порушили станом на дати укладання обох угод та порушують і досі його право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки нерухомість продана та подарована не дійсними власниками нерухомості, оспорювані договори порушують також публічний порядок, оскільки відчужувані ввели в оману сторону правочину [PERSON] щодо істотних обставин правочину, а тому дані угоди мають бути визнані судом недійсними та нікчемними в силу приписів чинного законодавства. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно з позовною заявою, [PERSON] надано до суду заяву про забезпечення позову, за наслідком розгляду якої 05.07.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою заяву задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/19564/21, шляхом: - накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1086781951101; - встановлення заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, а також іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, з проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень стосовно квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1086781951101. 05.08.2021 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшла зустрічна позовну заяву до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якій [PERSON] просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати договір купівлі-продажу від 23.06.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову, [PERSON] посилається на те, що нею належним чином було набуто у власність квартиру [ADDRESS] та вчинено усі необхідні дії, як власника щодо цього майна, у тому числі з переукладення договорів з надання житлово-комунальних послуг, реєстрації власного місця проживання, замовлено технічний паспорт, за наслідком чого, оскільки [PERSON] таке право власності не визнається, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності на цю квартиру. Також [PERSON] стверджує, що договір купівлі-продажу від 26.10.2010 року на підставі якого [PERSON] було визнано право власності на спірну квартиру підлягає визнанню недійсним, оскільки після його вчинення, відсутні належні докази, які б підтверджували належну реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] , що також вбачається з листа КП «ОМБТІ та РОН» від 22.03.2021 року в якому на думку [PERSON] також ставиться під сумнів така реєстрація, що прослідковується з зазначення інформації що [PERSON] був власником спірної квартири станом на 31.12.2012 року. Додатково [PERSON] вказує на те, що договір купівлі-0продажу від 26.10.2010 року є фіктивним, оскільки був укладений без наміру настання наслідків визначеним цим правочином. 11.08.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву проти задоволення первісного позову [PERSON] , з посиланням на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, а також пропуском позивачем строку позовної давності для оспорювання спірних правочинів, враховуючи, що [PERSON] як власник повинен був вчинити належні дії з переукладення договорів з надання житлово-комунальних послуг, сплати послуг, а відтак повинен був дізнатись одразу про своє порушене право, у разі доведення такого. У зв`язку з чим, відповідач вважає безпідставними доводи [PERSON] , що останній дізнався про оспорювані правочини лише під час отримання 22.02.2021 року судової повістки по справі №947/1452/21. У вказаному відзиві, [PERSON] також порушено питання про зупинення провадження по справі до набранням законної сили судовим рішенням по справі №520/12503/15-ц. 28.10.2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про витребування доказів. 30.11.2021 року судом було ухвалено залучити відзив на позовну заяву від [PERSON] до матеріалів справи. Також, постановлено ухвалу, якою зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху, а також постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача [PERSON] \~ [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано: - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мартиненко Анатолія Івановича належним чином засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи стосовно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 23.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі №1120 від 23.06.2010 року та копію згоди [PERSON] на відчуження зазначеної квартири, яка зареєстрована в реєстрі №1118 від 23.06.2010 року; - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Агакішевої Тетяни Анатоліївни належним чином засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи стосовно договору дарування, посвідченого 22.05.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №382, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Главацького Володимира Андрійовича належним чином засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи стосовно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. 23.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №550, за яким [PERSON] відчужила [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи з копіями сканованих документів, що наявні в електронному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно об`єкту нерухомості - квартири [ADDRESS] . 07.12.2021 року до суду надійшла заява [PERSON] на усунення недоліків поданого зустрічного позову. 29.12.2021 року до суду, на виконання ухвали суду від 30.11.2021 року, надійшли витребувані судом докази від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради. 31.12.2021 року до суду, на виконання ухвали суду від 30.11.2021 року, надійшли витребувані судом докази від приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Агакішевої Тетяни Анатоліївни. 14.03.2022 року та 07.04.2022 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшли клопотання про витребування доказів. 16.06.2022 року до суду, на виконання ухвали суду від 30.11.2021 року, надійшли витребувані судом докази від приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Главацького Володимира Андрійовича. 21.06.2022 року суд дослідивши подані до суду документи від [PERSON] , було встановлено належне усунення недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали суду від 30.11.2021 року, за наслідком чого судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено прийняти вказану зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднати її з первісним позовом для спільного розгляду в рамках цивільної справи №947/19564/21. Також, 21.06.2022 року за наслідком розгляду клопотань сторони позивача про витребування доказів, судом були постановлені ухвали суду, якими: - клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів\~від 14.03.2022\~року, задоволено. Витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 23.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко Анатолієм Івановичем, зареєстрованого в реєстрі №1120, а також усіх документів, що слугували підставою для його укладення, у тому числі згоди [PERSON] на відчуження зазначеної квартири, яка зареєстрована в реєстрі №1118 від 23.06.2010 року. - клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів\~\~від 07.04.2022\~року, залишено без задоволення. 07.07.2022 року на електронну скриньку суду надійшло клопотання від представника [PERSON] [PERSON] про продовження процесуального строку для вчинення процесуальної дії з подання відзиву на зустрічну позовну заяву, яке було скеровано представником 06.07.2022 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.07.2022 року клопотання представника відповідача\~за зустрічним\~позовом [PERSON] \~ [PERSON] \~про продовження\~процесуального строку\~для вчинення\~процесуальної дії, задоволено частково. Продовжено відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] процесуальний строк для подання відзиву на зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним, в рамках розгляду цивільної справи №497/19564/21, строком в десять днів з моменту надходження до суду витребуваних документів на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 21.06.2022 року. Покладено на сторону відповідача за зустрічним позовом [PERSON] обов`язок з вчинення дій і вжиття заходів по отриманню інформації про виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 21.06.2022 року. 15.08.2022 року до суду, на виконання ухвали суду від 21.06.2022 року, надійшли витребувані судом докази з Одеського державного нотаріального архіву, в порядку виконання доказів, вчинених та переданих до архіву приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко Анатолієм Івановичем. 19.09.2022 року до суду надійшло клопотання від представника позивача за первісним позовом [PERSON] про зупинення провадження по цій справі до набранням законної сили судовим рішенням по справі №520/12503/15-ц, з посиланням на те, що наслідки розгляду цивільної справи №520/12503/15-ц впливають на надання оцінки чи мала [PERSON] права на продаж спірної квартири на користь позивача. За наслідком розгляду вказаного клопотання, 19.09.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження по справі задоволено. Зупинено провадження по цивільній справі №947/19564/21,\~до набранням законної сили рішенням суду за наслідком розгляду цивільної справи №520/12503/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності. 10.04.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника позивача [PERSON] [PERSON] про поновлення провадження по справі, у зв`язку з набранням законної сили постанови Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року по цивільній справі №520/12503/15-ц. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.04.2023 року поновлено провадження по даній справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 29.05.2023 року до суду від представника [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому просить суд зустрічну позовну заяву залишити без задоволення, з підстав необґрунтованості та безпідставності. 15.06.2023\~року до\~суду надійшло\~клопотання представника\~відповідача за\~первісним позовом\~та позивача\~за зустрічним\~позовом [PERSON] \~ [PERSON] \~про зупинення\~провадження в\~цій справі\~до ухвалення\~остаточного рішення\~суду за\~наслідком розгляду\~справи №520/12503/15-ц 27.06.2023 року судом було ухвалено приєднати та прийняти наданий [PERSON] відзив на зустрічну позовну заяву. Також, 27.06.2023 року судом було постановлено ухвалу суду, якою клопотання представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі №947/19564/21, залишено без задоволення. Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 05.12.2023 року з`явились: - представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] , яка підтримала позовні вимоги [PERSON] , наполягала на їх задоволенні, заперечувала проти задоволення зустрічного позову [PERSON] ; - представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] , який заперечував проти задоволення позовної заяви [PERSON] та наполягав на задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради 24.11.2023 року надав до суду в електронній формі заяву про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлялись належним чином, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~(далі\~Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до\~ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі\~ст. 12-2 вказаного Закону\~в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі\~ст. 26 вказаного Закону\~правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до\~Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Враховуючи наявну явку сторін по справі, стадію розгляду справи по суті, розгляд усіх наявних в матеріалах справи клопотань та заяв, враховуючи строки розгляду справи, неявку інших учасників справи будучи належним чином повідомлених про дату і час розгляду справи без поважних причин, судом, з урахуванням думки наявних представників сторін по справі в судовому засіданні, було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 05.12.2023 року за даною явкою учасників справи та на підставі наявних документів в матеріалах справи. Заслухавши пояснення представників [PERSON] та [PERSON] , дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі договору № 23/78 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 05.12.2006 року, угоди про уступку права вимоги від 24.03.2008 року, зміни до договору від 26.03.2008 року, додаткової угоди № 04 від 14.09.2009 року, договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування від 15.05.2009 року, акту прийому-передачі квартири від 15.05.2009 року. Також з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] , на підставі вказаних документів була набута [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] . 23.06.2010 року [PERSON] було укладено зі [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко А.І., зареєстрований в реєстрі за №1120, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Під час вчинення вказаного правочину, [PERSON] діяла зі згоди свого чоловіка [PERSON] , яким надано письмову згоду від 23.06.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко А.І., зареєстровану в реєстрі за №1118, у відповідності до якої [PERSON] зазначив, що усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із своїм вільним волевиявленням, яке відповідає його внутрішній волі, дає згоду своїй дружині [PERSON] на продаж квартири [ADDRESS] , укладення та підписання нею договору купівлі-продажу за ціною та на умовах на її розсуд. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження спростування, оспорювання чи скасування вказаної згоди [PERSON] на укладення його дружиною [PERSON] зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року. На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] , в межах наявної дієздатності та волевиявлення, за наявності належної згоди [PERSON] , а відтак за його обізнаності, було вчинено правочин з відчуження належної на праві спільної сумісної власності подружжя квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . За наслідком чого, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, КП «ОМБТІ та РОН» 01.07.2010 року було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , про що складено номер запису №3860 в книзі 751пр-40, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26580585 від 01.07.2010 року. Листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 16.04.2021 року за №267,36, підтверджено, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко А.І., зареєстрованого в реєстрі за №1120, зареєстровано за [PERSON] . У відповідності до наявної, у витребуваних судом належним чином завірених копій матеріалів реєстраційної справи №1086781951101, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №73162050 від 17.11.2016 року вбачається, що запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , після 31.12.2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який розпочав дію з 01.01.2013 року, не перенесено, однак наявний у розділі інформація з Реєстру прав власності, шляхом перенесеного запису про право власності відносно нерухомого майна за реєстраційним номером №28745359, дата реєстрації за [PERSON] 01.07.2010 року. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження розірвання, визнання недійсним, у тому числі частково, зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, за виключенням заявлених вимог в даній справі. Отже, [PERSON] 23.06.2010 року належним чином набуто та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що 04.09.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , від 21.10.2009 року, видане на ім`я [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на частину квартири [ADDRESS] .\~ Вказаний позов розглядався в межах цивільної справи №520/12503/15-ц. За наслідком розгляду вказаної справи, 11.11.2015 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] було задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, набрало законної сили 24.11.2015 року. Після чого, 16.11.2016 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора з заявою про проведення за ним державної реєстрації права власності на частку квартири [ADDRESS] , на підставі вищевказаного рішення суду. За наслідком розгляду вказаної заяви, 17.11.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алексєєвою Юлією Сергіївною винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32400696 від 17.11.2016 року, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на частку квартири [ADDRESS] , про що внесено запис №17474848, щодо нерухомого майна за реєстраційним номером №1086781951101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №73175476 від 17.11.2016 року. Також судом встановлено, що зазначеним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, право власності [PERSON] на іншу 1/2 частку квартири [ADDRESS] не визнавалось. Однак, 20.03.2017 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , що діяв на підставі довіреності, звернулась до державного реєстратора з заявою про проведення за нею державної реєстрації права власності на частку квартири [ADDRESS] ,\~на підставі\~вищевказаного рішенняКиївського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц. За наслідком розгляду вказаної заяви, 22.03.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алексєєвою Юлією Сергіївною винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34392848 від 22.03.2017 року, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на частку квартири [ADDRESS] , про що внесено запис №19571317, щодо нерухомого майна за реєстраційним номером №1086781951101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №83109913 від 22.03.2017 року. Надалі, 23.05.2017 року [PERSON] , як власник частки квартири [ADDRESS] ,\~на підставі\~рішенняКиївського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, уклав з [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №382, на підставі якого [PERSON] передав в дар вказану частку, а [PERSON] прийняла у дар частку квартири [ADDRESS] . На підставі укладеного договору дарування, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., як суб`єктом державної реєстрації прав, 22.05.2017 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35299902 від 22.05.2017 року, на підставі якого за [PERSON] \~ зареєстровано право власності на частку квартири [ADDRESS] , про що внесено запис №20522381, щодо нерухомого майна за реєстраційним номером №1086781951101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №57694689 від 22.05.2017 року. Крім того, 23.04.2018 року [PERSON] , як власник іншої частки квартири [ADDRESS] ,\~на підставі\~рішенняКиївського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., зареєстрований в реєстрі за №550, на підставі якого [PERSON] продала вказану частку, а [PERSON] придбала частку квартири [ADDRESS] . На підставі укладеного договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А.., як суб`єктом державної реєстрації прав, 25.04.2018 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40818382 від 25.04.2018 року, на підставі якого за [PERSON] \~ зареєстровано право власності на частку квартири [ADDRESS] , про що внесено запис №25891881, щодо нерухомого майна за реєстраційним номером №1086781951101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №122000459 від 25.04.2018 року. В подальшому, не погоджуючись із рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, яким скасовано підставу набуття [PERSON] права власності, на підставі чого остання діяла під час вчинення договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року,\~ [PERSON] \~подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. За наслідком розгляду апеляційної скарги [PERSON] , 30.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу\~ [PERSON] \~-\~задоволено. Рішення Київського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~11.11.2015\~року \~скасовано. Постановлено нове рішення, яким у задоволенні\~позовних вимог\~ [PERSON] до [PERSON] , за участі третіх осіб - [PERSON] ,\~Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,\~про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності - відмовлено у повному обсязі. Вказаною постановою встановлено, що [PERSON] до участі у справі, на стадії розгляду справи судом першої інстанції, залучений не був. Постанова Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року по справі №520/12503/15-ц, набрала законної сили 30.03.2023 року. Доказів на підтвердження зупинення дії вказаної постанови до суду не наданою Враховуючи положення ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, в силу преюдиційності, встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року по справі №520/12503/15-ц, обставини додатковому доказуванню не підлягають та судом не ставляться під сумнів в рамках розгляду даної справи. За наслідком викладеного, судом достеменно встановлено, що правовстановлюючі документи на підставі яких [PERSON] здійснювала продаж квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] , а саме на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, є чинними, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, на підставі якого 17.11.2016 року за [PERSON] , а 22.03.2017 року за [PERSON] , було зареєстровано право власності на спірну квартиру в рівних частках, та в подальшому кожен з останніх здійснив відчуження належної йому частки квартири на користь [PERSON] , є скасованим. Позивач [PERSON] будучи незгодним з рішеннями державного реєстратора Алексєєвої Ю.С. та в подальшому укладеними [PERSON] договору дарування від 22.05.2017 року, а [PERSON] договору купівлі-продажу від 23.04.2018 року, звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом \~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування \~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. \~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, досліджуючи подані до суду докази, щодо вимог [PERSON] про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Як вже судом встановлено, після набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі належного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко А.І., зареєстрованого в реєстрі за №1120, продавцем за яким є [PERSON] , що діяла зі згоди [PERSON] , мало місце ухваленню рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, за наслідком чого за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано в рівних частках, по кожна, право власності на зазначену квартиру. Надалі, [PERSON] на підставі договору дарування від 23.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №382, а [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., зареєстрованого в реєстрі за №550, відчужили належні їм кожному частки квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Отже, суд вважає доведеними доводи [PERSON] , що квартира [ADDRESS] , вибула з його власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, внаслідок протиправних дій [PERSON] та [PERSON] , які в свою чергу були обізнані про вчинені дії з продажу цього майна на користь [PERSON] , однак здійснили дії з подальшого поділу цього майна, реєстрації права власності на нього на підставі вказаного рішення суду та повторного відчуження на користь [PERSON] . Також, як вже судом встановлено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, на підставі якого квартира [ADDRESS] , вибула з власності [PERSON] , було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року по справі №520/12503/15-ц. Згідно із частиною першою\~статті 4 ЦПК України,\~кожна особа має право\~в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статей\~15\~та\~16 ЦК України,\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою\~статті 316 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У\~статті 41 Конституції України,\~статті 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття\~387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга\~\~\~статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача,\~ з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України\~(правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України\~ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі\~\~\~№ 6-54цс17). За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення\~статті 388 ЦК України\~застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України\~\~від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду\~\~від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження\~№12-104гс19) власник, з дотриманням вимог\~статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України\~від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Вищезазначені висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023р. по справі № 199/4884/17. Також, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 08.11.2023 року по справі №607/15052/16-ц, суд зазначив, що відповідно до статей\~317\~і\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому\~стаття 400 ЦК України\~вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або\~закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями\~387\~та\~388 ЦК України. Крім того, Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий\~\~висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Приймаючи викладене, оскільки спірна квартира [ADDRESS] , вибула із власності [PERSON] поза його волею за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі №520/12503/15-ц, котре скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 31.03.2023 року, за наслідком чого [PERSON] та [PERSON] не мали належних прав на його відчуження на користь [PERSON] , а також враховуючи, що підстава набуття [PERSON] права власності на це майно є чинною та законною, суд доходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав та інтересів [PERSON] є витребування спірної квартири [ADDRESS] , від останнього власника [PERSON] , якою придбано зазначене майно від осіб, які не мали права на її відчуження, за наслідком чого позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та підлягаючими до задоволення. Поряд з цим, враховуючи вищевказані висновки, оскільки норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, суд вважає вимоги [PERSON] про визнання договорів недійсними та нікчемними не підлягаючими до задоволення, з підстав обрання неналежного способу захисту. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині скасування рішень державного реєстратора Алексєєвої Ю.С., суд зазначає наступне. Як вже встановлено, державним реєстратором прав на нерухоме майно Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алексєєвою Юлією Сергіївною були винесені рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексними номерами: - №32400696 від 17.11.2016 року про держану реєстрацію права власності на частку квартири [ADDRESS] , за [PERSON] ; - №34392848 від 22.03.2017 року про держану реєстрацію права власності на частку квартири [ADDRESS] , за [PERSON] . Вказані рішення були винесені державним реєстратором з зазначенням підстави набуття вказаними особами права власності на [ADDRESS] , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц. Поряд з цим, під час розгляду даної справи, постанова Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року по справі №520/12503/15-ц, вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц скасовано, а у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з\~абз.3\~ч.3\~ст.26\~вказаного Закону,\~у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі\~визнання на\~підставі судового\~рішення недійсними\~чи скасування\~на підставі\~судового рішення\~документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. За наслідком чого, враховуючи, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, на підставі якого винесені оспорювані рішення державного реєстратора Алексєєвої Ю.С., є скасованим, відповідні права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно повертаються у стан, що існував до винесення спірних рішень державного реєстратора Алексєєвої Ю.С., у силу чинного законодавства. Крім того, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно\~(див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі\~№ 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року\~у справі № 488/5027/14-ц (провадження\~\~\~№14-256 цс 18). За наслідком чого, враховуючи, що рішення державного реєстратора є рішенням індивідуальної дії яке вже виконане, а порушено право позивача вказаними рішеннями підлягає поновлення в силу чинного законодавства, а також за наслідком ухвалення рішення суду в порядку витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає відсутніми підстави для задоволення вимог позивача в цій частині. Поряд з цим, суд вважає доведеними доводи позивача [PERSON] та необхідним зазначити, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Виноградівської сільської ради Тарутинського району Одеської області Алексєєвою Юлією Сергіївною незаконно та протиправно на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34392848 від 22.03.2017 року та проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] , оскільки вказаним рішенням суду - рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, за [PERSON] не визнавалось право власності на частку вказаної квартири. Щодо заяви відповідача [PERSON] за первісним позовом про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Позовна давність -\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256\~Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Загальна позовна давність\~установлюється тривалістю у\~три роки\~(ст. 257 ЦК України) Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції\~(п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що\~позовна давність\~- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51\~рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). З урахуванням чого, питання щодо строків позовної давності, суд здійснюється лише до вимог [PERSON] , які підлягають до задоволення, а саме до вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] . Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Як вбачається з наявних документів в матеріалах справи, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року. Вибула з власності [PERSON] вищевказана квартира на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц. З рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц вбачається, що [PERSON] участі на стадії розгляду справи судом першої інстанції не приймав. Як стверджує [PERSON] про вказане рішення та обставини вибуття належної йому на праві власності квартири, він дізнався лише 22.02.2021 року коли отримав судову повістку та судову кореспонденцію по цивільній справі №947/1452/21. З матеріалів справи вбачається підтвердженим, що після вказаної дати 04.03.2021 року [PERSON] , як особою, що не приймала участі у розгляді справи - подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц, до якої останніми було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення з вищезазначеними підставами про перше дізнання про оскаржуване рішення суду лише 22.02.2021 року під час отримання судової кореспонденції по справі № 947/1452/21. Вказані обставини слугували підставою для поновлення [PERSON] процесуального строку для апеляційного оскарження на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року, за наслідком чого постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц скасовано. Також вбачається, що з даним позовом про оскарження спірних договорів та витребування квартири [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння, [PERSON] звернувся до суду 29.06.2021 року. На підставі вищевикладеного, наявні матеріали справи та процесуальна поведінка [PERSON] підтверджує належне виконання останнім процесуальних дій спрямованих на поновлення своїх порушених прав та інтересів. Будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] було раніше відомо про вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц або про наступні державні реєстрації права власності на це майно на [PERSON] та [PERSON] , як і відступлення права власності на [PERSON] , матеріали справи не містять. Доводи відповідача, що [PERSON] мав дізнатись про своє порушене право з моменту зміни власника спірної квартири, суд вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з доводів [PERSON] він є власником спірної квартири, однак фактично в ній не мешкає. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачами по справі не надано. Приймаючи вищевикладене в цілому, процесуальну поведінку [PERSON] , а також встановлені протиправні дії [PERSON] та [PERSON] , суд вважає встановленим, що [PERSON] в межах встановленого законом трирічного терміну з дня того, як довідався про порушене право, здійснив дії зі звернення до суду з даним позовом, за наслідком чого заява відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності є необґрунтованою та безпідставною, а порушені права та інтереси [PERSON] підлягають поновленню. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, суд вважає безпідставними, необґрунтованими та не підлягаючими до задоволення, з огляду на наступне. Згідно зі\~статтею 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом\~статті 15 ЦК України\~право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено\~статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями\~статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд неодноразово зазначав, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Верховний Суд у Постанові від 10 травня 2023 року по справі № 715/310/22 дійшов висновку, що як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Як вбачається, на момент вчинення спірного договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , права [PERSON] жодним чином не порушувалися, оскільки остання не була стороною даного договору та не мала на той період жодних прав та обов`язків відносно предмету договору квартири [ADDRESS] , які в свою чергу виникли у [PERSON] , лише 22.05.2017 року на підставі укладеного зі [PERSON] договору дарування та 23.04.2018 року на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу. За наслідком чого, [PERSON] не обґрунтовано її порушене право укладеним договором купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] . Поряд з цим, суд зазначає, оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Так, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають\~виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Будь-яких доказів на підтвердження існування жодної із перелічених обставин для доведеності фіктивності договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не зазначено і не надано. За наслідком чого, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року щодо квартири [ADDRESS] , недійсним з підстав фіктивності, а вимоги [PERSON] в цій частині вимог є необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи встановлення належного набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] , на підставі вказаного чинного та дійсного договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, а також протиправного вибуття цього майна з власності [PERSON] , за наслідком чого це майно підлягає витребуванню з власності [PERSON] , якою придбано це майно від осіб, які не мали права на її продаж та передання в дар, суд вважає відсутніми підстави для визнання права власності на це майно за [PERSON] , за наслідком чого позовна вимога останньої в цій частині також є безпідставно, необґрунтованою та не підлягаючою до задоволення. Суд зазначає,\~що звернення до суду з позовом - це безумовне право, визначене законом. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Однак, позивачка [PERSON] в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами та не скористалась процесуальними правами визначеними ЦПК України. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що\~\~ [PERSON] не доведено належними, допустимими та достатніми доказами доводи викладені в обґрунтування зустрічного позову, за наслідком чого у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, враховуючи, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, лише в частині вимоги про витребування спірного майна з власності [PERSON] , в решті вимог [PERSON] слід відмовити, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності відмовити. У відповідності до положень ч.1 статті 268 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Ухвалюючи рішення суду в даній справі за позовом [PERSON] , судом також враховується, що засіб захисту, що вимагається\~законом\~або договором, повинен бути ефективним як у\~законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Звідси ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Приймаючи викладене, з метою повного, належного та ефективного способу захисту порушених прав та інтересів [PERSON] , за заявою останнього, суд вважає наявними підстави для встановлення порядку виконання рішення суду в частині вимог [PERSON] , у відповідності до якого та з урахуванням положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), рішення суду після набуття законної сили є підставою для проведення державної реєстрації прав в порядку передбаченому пунктом 67 Порядку державної реєстрації\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~25\~грудня 2015\~р.\~№ 1127\~(в\~редакції постанови\~Кабінету Міністрів\~України від\~23\~серпня 2016\~р.\~№ 553),\~як для\~проведення державної реєстрації права власності у разі витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду, у тому числі для: - припинення державної реєстрації прав [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1086781951101, право власності на яке виникло: частка на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., зареєстрованого в реєстрі за №550; частка на підставі договору дарування від 22.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №382; - припинення державної реєстрації прав [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1086781951101, право власності на яке виникло на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц; - припинення державної реєстрації прав [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1086781951101, право власності на яке виникло на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2015 року по справі №520/12503/15-ц; - проведення (поновлення) державної реєстрації права власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1086781951101, право власності на яке виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартиненко А.І., зареєстрованого в реєстрі за 1120. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючі відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, понесені останньою судові витрати до відшкодування не підлягають та покладаються на [PERSON] . З матеріалів справи судом також встановлено, що [PERSON] за пред`явленим ним позовом було сплачено судовий збір в сумі 4545,00 грн. та судовий збір в сумі 454,00 грн. за заявою про забезпечення позову. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини вимог, стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках з кожного підлягає у відшкодування понесених [PERSON] витрат зі сплати судового збору в сумі 1362,00 грн. (908 = 454 = 1362), тобто з кожного по 454,00 грн. (1362,00/3 = 454,00). Вимог про відшкодування судових витрат, що складаються з витрат на понесення професійної правничої допомоги, [PERSON] під час розгляду справи не заявлялось, як і не надавалось жодних доказів на їх понесення та не зазначалось про такі витрати в орієнтовному розрахунку судових витрат, за наслідком чого дане питання судом не вирішується. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial