Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Мазур О.С., яка діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 17.01.2023, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1110830 від 18.01.2023, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки: аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття; 2) аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку (до [INFO] ). Позов обґрунтовує тим, що 07.07.2021 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблений актовий запис № 188 (копія свідоцтва про шлюб додається). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2022 шлюб між сторонами розірваний за позовом [PERSON] [INFO] від вказаного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , про що 21.02.2023 складено відповідний актовий запис №68. Новонароджена донька проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач з моменту народження доньки ніколи дитину не бачив, не забирав її з пологового будинку, не цікавився взагалі фактом її народження, станом здоров`я, не бере участі в її вихованні та не сплачує жодної копійки на утримання дитини та утримання позивачки, яка доглядає дитину та знаходиться в декретній відпустці, у зв`язку з чим, потребує матеріальної допомоги. Відповідач працездатна особа, яка має можливість надавати допомогу. Стягнень за виконавчими документами з нього не провадиться. Враховуючи, що відповідач не має інших утриманців, вважає, що з відповідача належить стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх його видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, а також на утримання самої позивачки в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною [PERSON] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою суду від 08.05.2023 відкрите провадження у справі, яка була призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 14.07.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає про відсутність предмету спору, що унеможливлює вирішення справи по суті, оскільки позивачкою не доведено, що дитина мешкає з нею та перебуває на її утриманні. Окрім того, посилається на той факт, що він згоден сплачувати аліменти на дитину щомісяця на карту позивачки, але остання не повідомляє номер своєї карти. (а.с.37-42) 17.08.2023 представником позивачки подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач дізнався про народження доньки через застосунок « Дія », тому що він заблокував її у всіх месенджерах і не хотів жодного спілкування з позивачкою. Щодо посилання відповідача на той факт, що позивачкою не подано належних доказів, що їх спільна дитина мешкає з позивачкою є цинічними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства, та, крім того, не є законними підставами для відмови в позові. Позивачка, маючи на руках немовля, не зобов`язана розшукувати відповідача у Польщі, та повідомляти про народження дитини. Жодна норма закону не зобов`язує позивачку умовляти відповідача надати кошти на її утримання та на утримання дитини. Звернення до суду з позовом про стягнення аліментів - це право позивача, встановлене Конституцією України. Позивачка не може зареєструвати дитину, оскільки згідно п.33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). В свою чергу відповідач не надає згоду на реєстрацію дитини разом з матір`ю. (а.с. 63-66) 15.09.2023 до суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що позивачкою так і не було надано належних доказів на підтвердження того, що дитина проживає разом з позивакою та те, що позивачка перебуває «у декретній відпустці». (а.с.74-78) Ухвалою суду від 25.09.2023 явку позивачки визнано обов`язковою. 07.11.2023 в судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила суду, що просить суд стягнути аліменти, які передбачені законом, а саме 1/4 на утримання дитини та 1/4 на її утримання з відповідача [PERSON] . Зазначила, що повідомила останнього про народження дитини через застосунок « Дію », оскільки він заблокував її у всіх месенджерах та не хотів з нею спілкуватися. Про її вагітність він був достовірно обізнаний. Зареєструвати дитину наразі вона не має можливостей, оскільки відповідач своєї згоди не надає. Підкреслила, що нічого зайвого вона не просить від відповідача, лише те, що передбачено законом. 07.11.2023 відповідач [PERSON] , в режимі відеоконференцзв`язку, пояснив суду, що дійсно дізнався про народження дитини через застосунок « Дія », бо в той час перебував на заробітках у Польщі та не спілкувався з позивачкою. Згоден сплачувати аліменти на карту позивачки, але остання не повідомляє її номер. Зазначив, що згоден сплачувати аліменти на дитину 11 000 грн. щомісяця. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 06.12.2022 (справа №336/5187/22, провадження №2/336/3818/2022) між сторонами шлюб було розірвано (а.с.11) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.10) Сторонами вказане не оспорюється. Згідно Декларації за №0001-М434-06АО «Про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу», адресою фактичного проживання [PERSON] , [INFO] , є [ADDRESS] . (а.с.109) Згідно Акту підтвердження фактичного проживання від 21.10.2023, позивачка [PERSON] разом з донькою проживають за адресою: [ADDRESS] . (а.с.110) Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та довідки з місця роботи, позивачка [PERSON] має офіційний дохід та працює офіційно. (а.с.127-133) Вище викладене відповідачем та його представником не спростовано. Інших доказів до матеріалів справи долучено не було. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою де визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у частині другій статті 51 основного Закону України зазначається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Крім того, відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положення частин першої та другої статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.59 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в статті 7 СК України. Згідно із частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи встановлені на підставі наданих позивачкою та не спростованих відповідачем доказів обставини справи, а також матеріального становища сторін, той факт, що відповідач згоден сплачувати аліменти на дитину, суд дійшов висновку, що для забезпечення реальної матеріальної підтримки стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що, з урахуванням коштів від батька дасть можливість утримувати дитину на належному гідному рівні. При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] є здоровою, працездатною особою, який працює офіційно та має матеріальну можливість утримувати доньку та сплачувати на її користь аліменти у розмірі, зазначеному у позовній заяві, оскільки жодних доказів, які б спростовували зазначені обставини, відповідач суду не надав. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч.1 ст.191 СК України). Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку суд зазначає наступне. Питання утримання дружини батьком дитини врегульовано нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років. Частина 4 ст. 84 СК України визначає право на утримання вагітної дружини, а також дружини, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За правилами ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Отже, для призначення судом утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років від чоловіка - батька дитини, суд має дослідити, чи проживає з позивачем дитина, матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливості надавати матеріальну допомогу дружині. При цьому наявність у матері дитини з якою остання проживає будь-якого доходу, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки незалежно від свого доходу, вона отримує право на утриманні від батька дитини, якщо він має можливість надавати таку допомогу. Положеннями ч.1 ст. 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Враховуючи те, що дитина проживає разом з позивачкою, а також те, що дитина потребує догляду, суд погоджується з доводами позивачки, що у неї виникло право на отримання аліментів від відповідача на утримання починаючи з подання позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. Покладаючи на відповідача обов`язок зі сплати аліментів на користь позивача, суд, при визначенні розміру аліментів на утримання дружини, що підлягає стягненню з відповідача, має встановити та врахувати обставини, що мають значення по справі, в тому числі й те, чи має можливість відповідач сплачувати аліменти у визначеному розмірі. Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені судом обставини, суд дійшов до переконання, що відповідач є особою працездатного віку, як встановлено в судовому засіданні працює за кордоном офіційно та отримує заробітну плату, інших утриманці немає, відтак є фінансово - спроможним, а тому в змозі утримувати матеріально як дитину так і колишню дружину. Відповідачем не надано даних щодо відсутності можливості надавати позивачці матеріальну допомогу, а також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] є неспроможним надавати таку допомогу, суду не надано. Окрім того, з усних пояснень відповідача, він має достатній, постійний та офіційний дохід. З огляду на це, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Стосовно посилання представника відповідача у відзиву на позовну заяву щодо відсутності предмету спору, оскільки відповідач погоджується сплачувати аліменти на карту позивачки, а тому є обґрунтовані підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, то суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). Таким чином, сама по собі згода відповідача [PERSON] сплачувати аліменти не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому підстав для відмови у задоволені позову відсутні. Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/8782/16-ц Згідно зі ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом; а також положення статті 185 СК України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому, відповідно до положень статті 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З огляду на те, що позивач у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, то відповідач сплачує судові витрати на користь держави відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved