Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Позов мотивовано тим, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач з 18.12.2015 є власником нежитлової будівлі літ. «З-1» загальною площею 193,7 кв.м. по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 18.12.2015 № 1181. Разом з тим, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 під вказаною нежитловою будівлею літ. «З-1» по [ADDRESS] за [PERSON] до теперішнього часу не зареєстровано. Тобто, [PERSON] користується земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 під нежитловою будівлею літ. «З-1» загальною площею 193,7 кв.м. по [ADDRESS] з порушенням вимог земельного законодавства, а саме без оформлення речових прав на вказану земельну ділянку та без сплати плати за землю в передбаченому законодавством розмірі. Харківська міська рада на підставі ст.1212-1214 ЦК України просить стягнути з [PERSON] на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 709 068 (сімсот дев`ять тисяч шістдесят вісім гривень) 13 коп. за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 по [ADDRESS] без правовстановлюючих документів за період з 01.08.2017 по 31.07.2020. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року матеріали цивільної справи за позовом Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою направлено до Червонозаводського районного суду м. Харкова за підсудністю. Харківська міська рада, не погодившись із ухвалою суду від 25 вересня 2020 року, подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Дзержинського районного суду від 25 вересня 2020 року. Постановою Харківського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року скасовано. Матеріали цивільної справи за позовом Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати направлено до Дзержинського районного суду м. Харкова для продовження розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року провадження у справі було відкрито, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 01 лютого 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила\~відмовити у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю. Відповідач посилалась на те, що площа нежитлової будівлі літ. «З-1» складає 193,7 кв.м., а тому вона використовує земельну ділянку площею набагато меншою, ніж визначена позивачем. Також зазначила, що вважає, що позивач необґрунтовано для розрахунку суми безпідставно збережених коштів застосував площу 0, 3533 га, яка в рази більша від площі земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач. Просить застосувати позовну давність за період з 01.08.2017 по 31.08.2017. 10 лютого 2021 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що заперечення, висвітлені у відзиві відповідача, є необґрунтованими та такими, що спростовуються документами, що надані позивачем разом із позовною заявою, а також фактичними обставинами справи, які ці докази підтверджують, зокрема, щодо використання [PERSON] земельною ділянкою площею 193,7 кв.м. із посиланням на судову практику, а також щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності за період стягнення безпідставно збережених коштів з 01.08.2017 по 31.08.2017. 11 лютого 2021 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2021 року підготовче провадження у справі закрито. У судове засідання представник позивача не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином і у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Неодноразово подавала до суду клопотання про відкладення судових засідань. Відповідно до вимог частини першої третьої статті 223ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлова будівля літ. «З-1» загальною площею 193,7 кв.м. по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) на підставі договору дарування від 18.12.2015 № 1181, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Івановою Ю.В. Разом з тим, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «З-1» по [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка площею 0,3533 га з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 по [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності. Категорія земель землі рекреаційного призначення. Дата державної реєстрації земельної ділянки 15.06.2005. З урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України земельна ділянка площею 0,3533 га по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. 20.08.2020 Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] , про що складено акт обстеження земельної ділянки та розрахунки розміру безпідставно збережених [PERSON] коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки за вказаною адресою з порушенням вимог земельного законодавства. За результатами комплексного вивчення наявних матеріалів та проведеного обстеження земельної ділянки на місцевості головним спеціалістом сектору інспекційної роботи Інспекції з контролю за використанням та охороною земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нежитлову будівлю літ. «З-1» по [ADDRESS] зареєстровано з 18.12.2015 за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.12.2015 № 1181. Обстеженням на місцевості встановлено, що на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 площею 0,3533 га по [ADDRESS] розташована нежитлова будівля, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Вказана земельна ділянка використовується [PERSON] для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі по [ADDRESS] з 18.12.2015 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Під час обстеження здійснювалася фотозйомка та складена план-схема обстеженої земельної ділянки. Тобто, [PERSON] з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «З-1» - 18.12.2015 право користування/власності земельною ділянкою площею 0,3533 га не оформлено, земельна ділянка використовується за відсутності документів на право користування/власності земельною ділянкою, що є порушенням вимог земельного законодавства України. Відповідно до розрахунку Харківської міської ради, [PERSON] безпідставно зберегла кошти у розмірі орендної плати, яка підлягала сплаті за п`ять місяців 2017 року у сумі 93 136,95 грн (який складається з нормативної грошової оцінки 2 794 108 грн, ставки річної орендної плати 8,00 %, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Тобто, за період з 01.08.2017 по 31.12.2017 [PERSON] повинна була сплатити до бюджету 93 136,95 грн. Відповідно до розрахунку Харківської міської ради, [PERSON] безпідставно зберегла кошти у розмірі орендної плати, яка підлягала сплаті за 2018 рік у сумі 223 528,64 грн (який складається з нормативної грошової оцінки 2 794 108 грн, ставки річної орендної плати\~8,00 %, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Тобто, за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 [PERSON] повинна була сплатити до бюджету 223 528,64 грн. Відповідно до розрахунку Харківської міської ради, [PERSON] безпідставно зберегла кошти у розмірі орендної плати, яка підлягала сплаті за 2019 рік у сумі 223 528,64 грн (який складається з нормативної грошової оцінки 2 794 108 грн, ставки річної орендної плати 8,00 %, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Тобто, за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 [PERSON] повинна була сплатити до бюджету 223 528,64 грн. Відповідно до розрахунку Харківської міської ради, [PERSON] безпідставно зберегла кошти у розмірі орендної плати, яка підлягала сплаті за шість місяців 2020 року у сумі 168 873,90 грн (який складається з нормативної грошової оцінки 4 221 847 грн, ставки річної орендної плати 8,00 %, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Тобто, за період з 01.01.2020 по 31.07.2020 [PERSON] повинна була сплатити до бюджету 168\~873, 90 грн. В матеріалах справи також міститься лист № 12191/9/20-40-04-03-17 від 10.06.2020 ГУ ДПС в Харківській області прокуратури про те, що [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) не перебуває на обліку як платник плати за землю у Шевченківському районі. Таким чином, всього за період з 01.08.2017 по 31.07.2020 [PERSON] мала б сплатити до бюджету плату в розмірі 161035, 14 гривень. Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди землі. При цьому відповідачем не надано до суду будь-якого контррозрахунку розміру безпідставно збережених грошових коштів позивача. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої\~статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень\~глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20). Згідно з положеннями частини першої\~статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Отже, безпідставне набуття [PERSON] спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачем у власність нежитлової будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою. Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень». Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що на відповідача як власника будівлі покладено обов`язок належного оформлення права користування нею земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування вказаної будівлі. Однак цього обов`язку відповідач не виконала та як наслідок, не оформила права власності або право користування вказаною земельною ділянкою. Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача [PERSON] , на земельну ділянку не реєструвались, остання не набула належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому вона використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав. Оскільки відповідач не є власником спірної земельної ділянки та, як вже було зазначено судом, не може бути постійним землекористувачем, а тому, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Таким чином єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата. Суд надає оцінку доданим до відзиву відповідача клопотанню про поділ земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 та надання в оренду новосформованої земельної ділянки, клопотанню про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, клопотанню про надання дозволу на розробку технічної документації на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 та ін. Проте, вказані клопотання відповідача не звільняють його від обов`язку сплати за використання земельної ділянки в силу ст. 206 Земельного кодексу України. Частиною 14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому, відповідачем не оформлено право власності або право на постійне землекористування вказаною ділянкою. З часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року по справі № 3-1345гс16. Розмір доходу відповідача було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Із розрахунків безпідставно збережених коштів, долучених до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідачем. Вказаний розрахунок зроблений позивачем за період використання відповідачем земельної ділянки у період з 01.08.2017 по 31.07.2020 у сумі 709\~068,13 грн. Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини \~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пунктом 21 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що пов`язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів). Суд зазначає, що відновлення порушених прав міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які остання мала би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог Харківської міської ради про стягнення з [PERSON] безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за використання земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:11:001:0044 по [ADDRESS] площею 0,3533 га за період з 01.08.2017 по 31.07.2020 709\~068,13 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву просить застосувати строк позовної давності до періоду стягнення з 01.08.2017 по 31.08.2017. Відповідно до ч. 1 ст. 256, ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами і доповненнями)» установлено карантин з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України. В подальшому карантин неодноразово продовжувався, зокрема Постановою КМУ від 15.12.2021 року №1336 карантин було продовжено до 31.03.2022 року; Постановою КМУ № 630 карантин продовжено до 31.08.2022 року; Постановою КМУ № 928 від 19.08.22 карантин продовжено до 31.12.2022 року, Постановою КМУ №1423 від 23.12.2022 року карантин продовжено до 30.04.2023 року. Позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] подано до Дзержинського районного суду м. Харкова 28.08.2020 року через відділення поштового зв`язку № 3 ПАТ «УКРПОШТА», що підтверджується трек-номером 6100353207144. Трирічний строк загальної позовної давності за зобов`язаннями періоду з 01.08.2017 по 31.07.2020 припадає на період з 01.08.2020, тобто в строк дії карантину, встановленого з 12.03.2020 вищенаведеними постановами Кабінету Міністрів України. Отже, цей строк вважається продовженим відповідно до норм пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і на момент подання позову не сплив. Отже, вимоги за зобов`язаннями періоду з 01.08.2017 по 31.07.2020 заявлені позивачем в межах трьох років загальної позовної давності, з урахуванням продовження строку позовної давності на строк дії карантину, та цей строк вважається таким, що не пропущений позивачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов Харківською міською радою подано в межах строків позовної давності, у зв`язку з чим заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає відхиленню. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду\~на те,\~що позов\~задоволено в\~повному обсязі,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню судовий\~у розмірі 10 636,02 грн.

Outcome: approved