Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Первомайська міська рада Миколаївської області, про визнання права власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки площею 0,0718 га з кадастровим номером 4810400000:06:075:0001 по [ADDRESS] , мотивуючи тим, що відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 01.09.2004, який був укладений між нею та [PERSON] , їй належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] . Зазначений будинок розташований на присадибній ділянці площею 0,0718 га з кадастровим номером 4810400000:06:075:0001 за цією ж адресою, яка була надана для його обслуговування. Однак, власниками зазначеної земельної ділянки, на якій розташована належна позивачці частина житлового будинку, досі значаться [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та не встигла за свого життя переоформити на [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки. Крім того, [INFO] помер [PERSON] і належну йому іншу 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки він продав [PERSON] . На даний час вона вирішила розпорядитися частиною житлового будинку, однак без оформлення земельної ділянки не може цього зробити. Ухвалою суду від 08.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання на 07.12.2023. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Доров А.О. у підготовче засідання не з`явилися. Представник позивачки надав суду заяву, у якій просив розглядати справу без їх участі та зазначив, що позов підтримує повністю, просив задовольнити позов. Відповідачка у підготовче засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі та зазначила, що позов визнає повністю, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Представниця третьої особи: Первомайської міської ради Миколаївської області у підготовче засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі та зазначила, що проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, наданих сторонами та витребуваних судом, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню. За таких обставин визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод і інтересів третіх осіб, тому його слід прийняти, вирішити справу у підготовчому засіданні і задовольнити позов з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії договору довічного утримання (догляду), посвідченого 01 вересня 2004 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5245, [PERSON] (відчужував) передала [PERSON] (набувачу) у власність 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] (а.с.11). 13.02.2006 [PERSON] зареєструвала у Первомайському МБТІ своє право власності на цю частину житлового будинку (а.с.9). Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0718 га, яка на підставі рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 27.07.2004 № 27 була надана [PERSON] та [PERSON] , як співвласникам, за цією ж адресою для його обслуговування. Зазначене вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 046803 від 17.08.2004 (а.с.10). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 352844048 від 02.11.2023 вбачається, що 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0718 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4810400000:06:075:0001 належить на праві спільної часткової власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. за реєстровим № 2385 (а.с.28-29). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке було видане 06.09.2005 відділом РАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області (а.с.7). Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі чи споруди. Згідно до ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору дарування житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених для попереднього землевласника. Системний аналіз змісту норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому за нею слід визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0718 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4810400000:06:075:0001, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою не заявлено про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved