Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Магдалинівської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державний реєстратор Магдалинівської районної державної адміністрації Горобець Ольга Петрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щока Валентина Олександрівна, комунальне підприємство «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, визнання договору дарування недійсним, припинення права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Позивач з урахуванням уточнень в позові посилається на те, що 21 серпня 1997 року Комбінатом комунальних підприємств Магдалинівського району Дніпропетровської області згідно розпорядження № 323 від 21.08.1997 р. видано свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація права спільної сумісної власності на зазначену квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проведена Комунальним підприємством «Магдалинівське бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу БТІ за № 276-3. У витягу КП «Магдалинівське бюро технічної інвентаризації» з реєстру прав власності нерухомого майна № 245 від 14.05.2019 інформується про те, що по обліку комунального підприємства «Магдалинівське бюро технічної інвентаризації» та реєстрації прав на нерухоме майно, - квартира [ADDRESS] , рахується спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 06 вересня 1997 року прізвище позивача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » внаслідок реєстрації шлюбу з [PERSON] . Один із співвласників зазначеної квартири - [PERSON] , помер [INFO] , після смерті якого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. було заведено спадкову справу № 21/2021. За життя, а саме 23 липня 2014 року [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковською Ю.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 288, відповідно до змісту якого усе належне заповідачу майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які йому належатимуть на день смерті, а також все те, що він за законом матиме, [PERSON] заповідав своїй доньці [PERSON] . Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем до майна померлого [PERSON] за заповітом, яка 02 вересня 2021 року, тобто у встановлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Рички Ю.І. із заявою про прийняття спадщини. Після закінчення десятимісячного терміну строку, з часу відкриття спадщини після померлого батька, представник позивача - [PERSON] , звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, що належало спадкодавцю, а саме: частку квартири [ADDRESS] . На підтвердження факту, що зазначена частка квартири належить спадкодавцю, приватному нотаріусу було надано зазначену інформаційну довідку від 27.12.2022 р. № 403/01-22, видану КП «Новомосковське МБТІ» ДОР». Постановою від 30.03.2023 р. приватним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого батька [PERSON] на нерухоме майно: частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на зазначене нерухоме майно. Також, під час оформлення спадкових прав, позивач довідалась що 30.06.2015 р. державним реєстратором Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Горобець О.П. були внесені записи про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно: -рішення державного\~реєстратора Магдалинівського\~районного управління\~юстиції Дніпропетровської\~області Горобець\~Ольги Петрівни\~про реєстрацію\~права власності\~на об`єкт\~нерухомого майна:1/4\~частка квартири, що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~за [PERSON] . Номер запису про право власності: 10267055, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22562832 від 03.07.2015 11:26:03; -рішення державного реєстратора Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Горобець Ольги Петрівни про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Номер запису про право власності: 10267011, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22562832 від 03.07.2015 11:26:03; Підставою для державної реєстрації зазначено: свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 21.08.1997, видавник Магдалинівський комбінат комунальних підприємств. Однак, підтверджено відомостями підтверджено з БТІ, 21 серпня 1997 року Комбінатом комунальних підприємств Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно розпорядження № 323 від 21.08.1997 р. видано свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 року вбачається, що в ньому здійснено допис про наявність співвласника [PERSON] , та допис щодо зазначення часток кожного співвласника «1/4». Вказаний документ був поданий для державної реєстрації відповідного права власності. [PERSON] участі в приватизації квартири не приймав, рішення про приватизацію квартири на його ім`я не приймалось, частки не виділялись та відповідного свідоцтва про право власності із зазначенням співвласника - [PERSON] , не видавалось. Оскільки нерухоме майно, - квартира [ADDRESS] , згідно з відомостями БТІ рахується спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] по частці кожному. В подальшому, 20 жовтня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щока В.О., зареєстровано в реєстрі за № 525, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передало частку спірного майна у власність [PERSON] . Зважаючи на вищевикладені обставини позивач вважає свої права порушеними та такими, що підлягають судовому захисту. На підставі наведених обставин, позивач звертається до суду та прохає: -визнати свідоцтво про право власності на житло від 21.07.1997 року, що видане Комбінатом комунальних підприємств Магдалинівського району Дніпропетровської області та внесене в реєстрову книгу БТІ за № 276-3, частково недійсним, в частині визначення [PERSON] співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] ; -скасувати рішення державного про реєстрацію права власності на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] від 03.07.2015 року ; -скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] від 03.07.2015 року, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна; -визнати договір дарування частки квартири від 20 жовтня 2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним ; -витребувати з незаконного володіння [PERSON] частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 р., виданого Комбінатом комунальних підприємств Магдалииівського району Дніпропетровської області, внесеного в реєстрову книгу БТІ за № 276-3; -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні частково заперечив проти позовних, не заперечував щодо визнання права власності за позивачем на зазначивши, що відповідачі були співвласниками квартири по частці кожен на підставі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 р. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване в реєстрі речових прав у 2015 році, у зв`язку із чим прохав застосувати позовну давність до вимог позивача. Представник відповідача Магдалинівської селищної ради в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без їхньої участі. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви в яких прохали розглянути справу без їхньої участі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги за наступних підстав. Судом встановлено, що 21 серпня 1997 року Комбінатом комунальних підприємств Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно розпорядження № 323 від 21.08.1997 р. видано свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.1 а. с. 24, 25). Реєстрація права спільної сумісної власності на спірну квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проведена Комунальним підприємством «Магдалинівське бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу БТІ за № 276-3 (т. 1 а. с. 33). В інформаційній довідці № 403/01-22 від 27.12.2022 р. виданій Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» вказано, що відповідно до акту приймання-передачі від 05.11.2021 р. серед переданих КП «Новомосковське МБТІ» ДОР від КП «Магдалинівське БТІ» паперових носіїв інформації - інвентаризаційні справи, реєстрові книги та інші матеріали, що стосуються реєстрації права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , власником нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 р., виданого Комбінатом комунальних підприємств Магдалинівського району Дніпропетровської області, внесеного в реєстрову книгу БТІ за № 276-3, є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 34). Співвласник спірної квартири [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 177). 23 липня 2014 року [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковською Ю.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 288, відповідно до змісту якого усе належне заповідачу майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які йому належатимуть на день смерті, а також все те, що він за законом матиме, [PERSON] заповідав своїй доньці [PERSON] (т. 1 а. с. 174). 02 вересня 2021 року, позивач звернулась до приватного нотаріуса Рички Ю.І. із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] (т. 1 а. с. 173). 30 березня 2023 року представник позивача - [PERSON] , звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, що належало спадкодавцю, а саме: частку квартири [ADDRESS] (т. 1 а. с. 158). Постановою від 30.03.2023 р. приватним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого батька [PERSON] на нерухоме майно: частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на зазначене нерухоме майно (т. 1 а. с. 159). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 286882624 від 25.11.2021 року (т. 1 а. с. 40, 41) вбачається, що 30.06.2015 р. державним реєстратором Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Горобець О.П. були внесені записи про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, а саме: -рішення державного реєстратора Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Горобець Ольги Петрівни про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Номер запису про право власності: 10267055, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22562832 від 03.07.2015 11:26:03; -рішення державного реєстратора Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Горобець Ольги Петрівни про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Номер запису про право власності: 10267011, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22562832 від 03.07.2015 11:26:03. Підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] є свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 21.08.1997, видавник Магдалинівський комітет комунальних підприємств (т. 1 а. с. 40, 41). З копії свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 року вбачається, що в ньому здійснено допис про наявність співвласника [PERSON] , та допис щодо зазначення часток кожного співвласника в розмірі - 1/4. Вказаний документ був поданий для державної реєстрації відповідного права власності за [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 224). 20 жовтня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щока В.О., зареєстровано в реєстрі за № 525, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передало частку спірної квартири у власність [PERSON] (т. 1. а. с. 77). Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. № 1127, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема щодо наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав в тому числі у таких випадках: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , згідно з відомостями БТІ рахується спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із чим у державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] по частці кожному. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. У відповідності до ст. 370 ЦК України співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі виділу\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Статтею 328\~ЦК України\~визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Виходячи з положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, суд вважає, що реєстрацією права власності за [PERSON] частини квартири порушено право власності позивача як співвласника нерухомого майна, однак реєстрацією права власності частини квартири за [PERSON] та відповідним відчуженням цієї частки за договором дарування, не порушуються відповідні цивільні права позивача, у зв`язку із зменшенням [PERSON] відповідної частки у спільній сумісній власності. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з тим відповідно до положень\~статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі\~статтею 388 цього кодексу\~майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями\~статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у\~статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями\~387\~та\~388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Судом встановлено, що\~відповідач [PERSON] 30.06.2015 р. зареєстрував право власності на частину спірної квартири на підставі документу, який не відповідає оригіналу, та відповідно вказана реєстрація порушила відповідне право власності позивача на нерухоме майно. Після чого на підставі оспорюваного договору дарування набув право власності на частину квартири, яка належала [PERSON] . Враховуючи ту обставину, що відчуженням [PERSON] частки квартири не порушено право власності позивача як співвласника нерухомого майна, суд вважає, що позовна вимога щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] частки квартири є необґрунтованою. Згідно ст.\~392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина перша та друга статті 1223 ЦК України). Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Виходячи з обставин справи, враховуючи той факт, що відповідачами не визнається право власності позивача на нерухоме майно у відповідній частині, суд вважає, що ефективним способом захисту права позивача є скасування відповідного рішення державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] права власності частини квартири, а також визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири, згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 року та на 1/3 частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Вирішуючи клопотання представника відповідачів про застосування позовної давності до позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, визнання права власності (стаття 392 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізовано шляхом подання негаторного позову відповідно. До позовів про визнання права власності позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Судові витрати по справі, а саме: судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в частині задоволених позовних вимог про скасування державної реєстрації та визнання права власності.

Outcome: partial