Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

04.07.2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А. Гарасимчук, який діє в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, в якій просить: -витребувати у [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № [NUMBER] , площею 0,03 га, кадастровий номер 4624586900:06:000:0224; -стягнути з [PERSON] на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (код ЄДРПОУ 38326057, розрахунковий рахунок: IBAN [NUMBER] , МФО 820172) суму сплаченого судового збору у розмірі 2\~684 грн. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 11.07.2023 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 28.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. У 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністів України УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б №040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, розташованими в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». Внаслідок проведеної інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення і постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03га, яка перебуває у власності громадянки [PERSON] . Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 та від 25.10.1988 не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони». Відтак, передані на користь Стрийської КЕЧ (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності. Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970 втратив чинність з 15.03.1991 року у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ. Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 року зазначено, що рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15.03.1991 року відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалась для державних потреб. При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ, за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ. Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Отже спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 року держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 року №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483). Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Позивач вважає, що за наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. При цьому, слід звернути увагу на те, що процесуальна форма передачі відповідних територій із прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до ч.4 ст. 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001 року, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення №483. Згідно з ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 року №1345-ІV (зі змінами) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утоворених відповідно до законів України. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка №4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, належить до земель оборони в силі положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18.12.1990 року та ст. 77 ЗК України від 25.10.2001 року, відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Як зазначалося вище позивачем, у ході проведення інвентаризації земель Навчально-спортивної б номером 4624586900:06:000:1205 площею 322.2899 га, що відноситься до земель оборони та перебуває у державній власності, знаходиться ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03 га, яка перебуває у приватній власності громадянки [PERSON] . Подальшим вивченням позивачем було встановлено, що громадянка [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Таким чином позивач вважає, що спірна земельна ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224, яка знаходиться в межах військового містечка № [NUMBER] на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі. Позивач зазначає, що внаслідок незаконної видачі Сколівським районним відділом земельних ресурсів державного акту на право власності на землю серії ЯГ №520538 [PERSON] на земельну ділянку площею 0,03 га, якій присвоєно кадастровий номер 4624586900:06:000:0224, із державної власності вибула частина земель оборони із загальної площі 10892 га військового містечка № [NUMBER] . Таким чином позивач вважає, що відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки, дає підстави вимагати від відповідачки повернення на користь держави в особі Міністерства оборони України такої земельної ділянки. 10.05.2023 року прокуратурою регіону було направлено на адресу суду Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-104ВИХ-23 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави задля повернення до державної власності спірної земельної ділянки. Зі змісту листа Головне управління земель оборони та фондів від 30.05.2023 року за № 07/313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури регіону, вбачається, що Міністерством оборони України самостійно не вживалися заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та що таке не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом. Відтак, незважаючи на наявне на даний час порушення речових прав та інтересів держави, Міністерство оборони України не вживає та найближчим часом не вживатиме заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави. 08.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4330 надійшли до суду пояснення представника Міністерства оборони України Д. Мазур, в яких зазначає, що позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, з огляду на наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністів України УРСР №187рс від 1972 року Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б №040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, розташованими в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році, на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». В результаті інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03га, яка перебуває у власності громадянки [PERSON] . Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1977 року втратив чинність з 15.03.1991 у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ. На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалася для державних потреб. При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ, за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ. Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Статтею 77 ЗК України (в редакції станом на час вибуття спірної земельної ділянки) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 року держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 року № 483 було затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483). Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. За наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. Отже, земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка №4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому №5 від 1972 року, належить до земель оборони в силі положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18.12.1990 та ст. 77 ЗК України від 25.10.2001 року, відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Водначас, слід зазначити, що гр. [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Враховуючи вищевказане, вбачається, що внаслідок незаконної видачі Сколівським районним відділом земельних ресурсів державного акту на право власності на землю серії ЯГ №520538 із державної власності вибула частина земель оборони із загальної площі 10892 га військового містечка № [NUMBER] на користь фізичної особи [PERSON] площею 0,03 га, якій присвоєно кадастровий номер 4624586900:06:000:0224 та оформлено за останньою право приватної власності на вказану ділянку. Таким чином, враховуючи відсутність згоди Міністерства оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224, яка станом на теперішній час знаходиться у [PERSON] , така ділянка підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. 09.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4407 надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, у якому зазначає, що не погоджується із наведеними позивачем фактичними обставинами та правовими підставами позову з огляду на наступне. Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Право громадян України безкоштовно набувати у приватну власність земельні ділянки із земель державної та комунальної власності закріплено у ст. 14 Конституції України: «Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону». Приписами ст. 116 ЗК України (в редакції чинній станом на 01.01.2002) передбачено підстави набуття права на землю, зокрема безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений у ст. 118 згаданого Кодексу, відповідно до якого громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державно\\ або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органам, органом архітектури та подається на розгляд місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність. У 2002 році у відповідності до вищевказаних норм ст. 118 ЗК України, відповідачка звернулася з відповідною заявою до Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області. 15.11.2002 року виконавчим комітетом Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області було прийнято рішення № 17 «Про підготовку матеріалів попереднього погодження», а саме про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження під будівництво індивідуальних житловий будинків в урочищі «Тисовець» загальною площею 0,21 га згідно списку: [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га; [PERSON] 0,03 га. 17.01.2003 року рішенням № 26 виконавчого комітету Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області було затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку та надано дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт на відведення земельної ділянки площею 0,03 га під індивідуальне будівництво в урочищі «Тисовець». Статтею 40 ЗУ України (в редакції чинній від 02.03.2006) передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. У ст. 86 вказаного Кодексу зазначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Тому, 13.03.2006 року, головою РДА було видано розпорядження №140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», відповідно до якого передано деяким громадянам, зокрема і відповідачці, безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради. 18.05.2006 року розпорядженням голови Сколівської районної державної адміністрації № 276 було внесено зміни в п.1 розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року № 140 та викладено в такій редакції: «Передати громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради». Відповідно до ст. 84 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі вищевказаних розпоряджень) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі, зокрема, районних державних адміністрацій. Таким чином, на підставі розпорядження голови Сколівської райдержадміністрації від 18.05.2006 року № 276 відповідачці було видано державний акт серії ЯГ №520538 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га, яка розташована в с. Тисовець на території Росохацької сільської ради Сколівського (на даний час Стрийського) району Львівської області, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Даний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010646000674. Згідно із ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Так, у ч.1 ст. 126 вказаного Кодексу чітко визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Також, відповідно до вимог ЗУ «Про державний земельний кадастр», відповідачкою була здійснена державна реєстрація земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4616036412021 від 27.05.2021 року. Право власності на спірну ділянку зареєстровано відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 259927381 від 04.06.2021 року. 10.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4421 надійшли письмові пояснення в порядку ст. 174 ЦПК України від начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова А. Нанівського, в яких позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, з огляду на наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема зазначає, що в 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому №5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністів України УРСР №187рс від 1972 року Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, видано державний акт серії Б №040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, що розташований в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». В результаті інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205, площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03га, яка перебуває у власності громадянки [PERSON] . Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР від 08.07.190 втратив чинність з 15.03.1991 у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ. На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалася для державних потреб. При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ. Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Статтею 77 ЗК України (в редакції станом на час вибуття спірної земельної ділянки) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483). Згідно з пунктом 45 Положення №483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. За наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. Отже, оскільки землі оборони перебувають лише в користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до ст. 142 України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги наведені норми права, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оброни, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Отже, земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка №4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому №5 1972 року, належить до земель оборони в силі положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18.12.1990 та ст. 77 ЗК України від 25.10.2001, відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Водначас слід зазначити, що гр. [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Враховуючи вищевказане вбачається, що внаслідок незаконної видачі Сколівським районним відділом земельних ресурсів державного акту на право власності на землю серії ЯГ № 520538 із державної власності вибула частина земель оборони із загальної площі 10892 га військового містечка № [NUMBER] на користь фізичної особи [PERSON] площею 0,03 га, якій присвоєно кадастровий номер 4624586900:06:000:0224 та оформлено за останньою право приватної власності на вказану ділянку. Таким чином, враховуючи відсутність згоди Міністерства оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224, яка станом на теперішній час знаходиться у [PERSON] , підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. 21.11.2023 року на адресу суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про застосування строків позовної давності. Відповідачка зазначає, що позивач на обгрунтування своїх позовних вимог посилається на ту обставину, що йому стало відомо про факт перебування у власності [PERSON] спірної земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 внаслідок проведення інвентаризації земель військового містечка № [NUMBER] у 2021 році. Однак, як вказує відповідачка, таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на те, що у провадженні Сколівського районного суду Львівської області перебувала справа № 2-а-293/11 за позовом військового прокурора Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський лісокомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб Національного природного парку «Сколівські бескиди», Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Стрийського МБТІ, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування Державних актів про право власності на землю. Так у позовних вимогах військовий прокурор Західного регіону просив наступне: -Визнати недійсним розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно якого було передано громадянам, зокрема і [PERSON] , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради; -Визнати недійсним розпорядження голови Сколівської РДА від 18.05.2006 року № 276 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року», яким внесені зміни до розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 до п. 1, який викладений у наступній редакції «Передати громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарсьвої будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»; -Скасувати видані на підставі розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 та від 18.05.2006 року № 276 державні акти на право приватної власності громадян на земельні ділянки площею 0,03 га кожна для обслуговування будинків, господарсьвої будівлі і споруди, що на території навчально-спортивної бази замових видів спорту «Тисовець» Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ № 520537 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520538 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520539 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520521 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року було повернуто дану позовну заяву позивачеві, оскільки така не підсудна Сколівському районному суду Львівської області. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2011 року вищезазначену ухвалу Сколівського районного суду Львівської області було заоишено без змін, а апеляційну скаргу військової прокуратури Західного регіону України без задоволення. Відповідачка зазначає, що в ухвалі Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року зазначено, що військовий прокурор просив поновити строк на звернення до суду з адміністративним позовом, що, на переконнання відповідача, свідчить про те, що задовго до звернення з даним позовом до суду позивачу було відомо, зокрема, про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] . Також відповідачка зазначає, що у додатках до даної позовної заяви позивачем було долучено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель військового містечка № [NUMBER] навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» від 09.03.2021 року, проведену інженером-землевпорядником ПП «Кайлас-К», в матеріалах якої наявна інформація про те, що даною землевпорядною організацією було надіслано запит у відділ Сколівського району ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо надання копій державних актів, інформації з технічної документації на спірні земельні ділянки, однак у відповідь було отримано лист № 13-0.320-73/116-21 від 01.06.2021 року про те, що державні акти та звіти про виконані роботи по підготовці та видачі Державних актів на право приватної власності на землю було вилучено згідно протоколу обшуку (виїмки) від 04.03.2011 року. Таким чином відповідач вказує на ту обставину, що по даному факту також було відкрито і кримінальне провадження. Однак, як вказує відповідачка у своїй заяві, попри всі вищенаведені обставини, з 2011-го року і по даний час факт незаконності видачі розпоряджень голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 та від 18.05.2006 року № 276, а також державного акту серії ЯГ № 520538 від 25.05.2006 року на земельну ділянку площею 0,03 га, виданого їй, [PERSON] , не доведено, не встановлено винної особи та нікого не притягнуто до кримінальної відповідальності. З огляду на викладене відповідачка просить застосувати у даній справі строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви. Прокурор Гончар Б.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі. Представник Міністерства оборони України Мазур Д.Г. позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Комарницька М.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог прокурора, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Улинець О.М. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як встановлено, у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке було погоджено розпорядженням Ради Міністрів України УРСР №187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, було видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею 10892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». Як вказує позивач, під час проведення вказаної інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03га. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 26.04.2023 року за № 330371259, вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03га належить на праві власності відповідачці [PERSON] . Так, частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Суд звертає увагу на те, що Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 року та від 25.10.1988 року не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони». Тобто передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності. Редакція\~ЗК України №561-ХІІ\~почала діяти, починаючи з 15.03.1991 року. При цьому відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 3 ЗК України №561-ХІІ\~відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям\~ЗК України №561-ХІІ. За приписами частини першої статті 70 названого нормативного акта Землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга\~статті 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання цитованої норми\~наказом Міністра оборони України 22.12.1997 №483\~затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі\~Положення №483). Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. За змістом 5 постанови ВР УРСР №562-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію\~ЗК України №561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Тож передача місцевим органам влади території, в яку входить в тому числі спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. При цьому слід звернути увагу на те, що процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям\~ЗК України №2768-ІІІ\~не змінилася, оскільки відповідно до частини 4 статті 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001 року, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення № 483. За змістом\~ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони»\~та\~ст. 77 ЗК України\~землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог\~ЗК України.\~(Ст. 2.Закону України «Про використання земель оборони»). Відповідно до ст. 14\~Закону України «Про Збройні Сили України»\~земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Згідно\~ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеногочастиною другою цієїстатті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється впорядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, належить до земель оборони в силу положень указаного Закону та вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі. Надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту у даному позові суд виходить із наступного. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2\~статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК Українизалежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого\~витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд вказує на те, що стосовно земель оборони закон установлює пріоритет державної власності, оскільки імперативно визначає, що відповідні землі перебувають у державній власності та можуть бути передані за умови погодження правомочним суб`єктом. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України"). За таких обставин повернення спірної земельної ділянки позивачу відповідає критерію законності: воно здійснюється у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Земельного України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Враховуючи викладене позовні вимоги являються обґрунтованими і відповідають вимогам закону. Надаючи правову оцінку наявності у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно із частиною 4\~статті 42 ЦПК України\~у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. За правилами\~статті 56 ЦПК України\~у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до частини 4\~статті 56 ЦПК України\~прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Пунктом 3 частини першої\~статті 131-1 Конституції України\~передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано, серед іншого, статтею 23 Закону від №1697-VII, частина 1 якої детермінує, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Положеннями частини другої\~статті 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. У контексті наведеного засадничого положення відсутність у\~Законі №1697-VII\~інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, відображеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №911/2169/20. Відповідно до частин 1\~статті 3 Земельного кодексу України\~(далі -\~ЗК України) земельні відносини регулюються\~Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з частинами 1 та 2\~статті 84 ЗК України\~у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони унормовано\~Законом України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII\~(далі\~Закон №1932-ХІІ). За приписами частини першої названого Закону Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Частиною другою\~Закону №1932-ХІІ\~закріплено, що Міністерство оборони України, з-поміж іншого: (1)здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління; (2)здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. При цьому захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Якщо після відкриття провадження у справі, з врахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів, суд встановить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18. Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 3\~статті 175 ЦПК України\~позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог процесуального закону прокурор, подаючи позовну заяву, обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством оборони України, яке, за його твердженнями, усвідомлювало порушення інтересів держави та не вжило заходів, спрямованих на повернення спірної земельної ділянки у державну власність. Так, 10.05.2023 року прокуратурою регіону було направлено на адресу Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-104ВИХ-2 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави задля повернення до державної власності спірної земельної ділянки. Зі змісту листа Головного управління земель оборони та фондів від 30.05.2023 року за № 407/1313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури регіону вбачається, що Міністерством оборони України самостійно не вживалися заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та таке не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом. Таким чином, з огляду на те, що позивач не виявив наміру самостійно звернутися з позовом до суду та не спростував твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства, на переконання суду, прокурор обґрунтовано розцінив відповідну форму реагування суб`єкта владних повноважень як бездіяльність та самостійно звернувся до суду в інтересах держави з відповідним позовом. Що стосується заявленої відповідачкою заяви про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) та у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 183/2534/16-ц (провадження № 61-10839св18). Відповідно до ч. 4\~ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У позовній заяві заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону посилається на те, що у 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», в ході якої було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, що відноситься до земель оборони та перебуває у державній власності, знаходиться ділянка з кадастровим номером 4624586900:06:000:0224 площею 0,03 га, яка перебуває у приватній власності громадянки [PERSON] , а також зазначає, що подальшим вивченням встановлено, що громадянка [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів. Позивач вказує, що таким чином про даний факт йому стало відомо тільки у 2021 році, а саме за результатами проведення інвентаризації земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» Крім того, до вищевказаної позовної заяви було долучено лист від 10.05.2023 року №15-104Вих.-23, скерований до Міністерства оборони України, в якому заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону зазначає про те, що вказане порушення було виявлено у 2021 році в результаті проведення інвентаризації земель військового містечка № [NUMBER] Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та з моменту виявлення зазначеного порушення минуло понад 2 роки. Однак, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року у справі № 2-а-293/11, яка набрала законної сили 20.10.2011 року та залишена без змін Львівським апеляційним адміністративним судом, було встановлено, що 10.05.2011 року військовий прокурор Західного регіону звертався в суд з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб Національного природного парку «Сколівські Бескиди», Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», на стороні позивача, які не заявляють вимог на предмет спору, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування Державних актів на право власності на землю. Так, у справі № 2-а-293/11 у своїх позовних вимогах військовий прокурор Західного регіону просив: - визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 13.03.2006 року №140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно якого передано громадянам, зокрема і [PERSON] , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради (п.1); - визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 18.05.2006 року №276 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року», яким внесені зміни до розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 13.03.2006 року №140 та п.1, який викладений у наступній редакції: «Передати громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»; - скасувати видані на підставі розпоряджень голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області від 13.03.2006 року №140 та від 18.05.2006 року №276 державні акти на право власності громадян на земельні ділянки площею 0,03 га кожна, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на території навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ №520537 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520538 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт сеерії ЯГ №520539 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520521 від 25.05.2006 року, виданий [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га. Таким чином, вищезазначеними ухвалами підтверджується той факт, що ще станом на 10.05.2011 року як Військовій прокуратурі Західного регіону України, так і Міністерству оборони України, а також і Західному територіальному квартино-експлуатаційному управлінню було відомо про вищевказані розпорядження Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області, а також і про видані на їх підставі державні акти на право власності громадян, зокрема і [PERSON] , на земельні ділянки. Крім того, з ухвали Сколівського районного суду від 16.05.2011 року у справі № 2-а-293/11 також вбачається, що на момент подачі адміністративного позову 10.05.2011 року, військовий прокурор просив ще тоді поновити строк звернення до суду із адміністративним позовом. Таким чином це свідчить про те, що ще задовго до звернення до суду з даним позовом позивачу було відомо про факт передачі спірної земельної ділянки у власність, зокрема, [PERSON] .. Також в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2011 року у справі № 87189/11/9104 вказується, що 10.05.2011 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання недійсним розпоряджень та скасування державних актів на право власності на землю, та свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ним проведена перевірка законності передачі земель оборони до комунальної власності, в ході якої встановлено факт незаконного відчуження земель оборони лісогосподарського призначення на території, що належить Міністерству оборони України в особі ДП МО України «Івано-Франківський ліспромкомбінат» та на якій розміщується навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець» МО України. Тобто саме військовий прокурор зазначає про те, що ще станом на 2011 рік була проведена перевірка законності передачі земель оборони, в ході якої було виявлено факт набуття громадянами, зокрема і [PERSON] , права власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, оскільки позивач про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] довідався у 2011 році, то звернення до суду з даним позовом відбулось із пропуском позовної давності. Згідно із статтями 12,13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.4\~ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За вказаних обставин, у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, та оскільки підстав для поновлення строку не вбачається, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed