Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа : Орган опіки та піклування Глухівської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою з 2017 року. Від спільного подружнього життя у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з Відповідачкою не склалося, та в 2019 році мати дитини виїхала до Російської Федерації та по теперішній час не бачила дитину ні разу. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами [PERSON] , станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на його повному утриманні. У зв`язку з цим, позивач звернувся до органу опіки та піклування Глухівської міської ради з проханням позбавити відповідачку батьківських прав, на що йому було по-перше : рекомендовано звернутися до суду, а по друге: повідомлено про те, що Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав надати не можуть на тій підставі, що мати дитини знаходиться за межами України, а саме на території Російської Федерації, а для висновку потрібна її присутність. 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, заявою МЗС України було розірвано дипломатичні відносини з Російською Федерацією. У зв`язку з ти, що мати дитини знаходиться на території держави агресора вже 4 рік, а також з тим, що вона не зможе перетнути кордон між Російською Федерацією та Україною, у зв`язку з тим, що вона грубо порушує вимоги Сімейного кодексу України щодо участі у вихованні доньки, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків, а тому висновок про доцільність позбавлення батьківських прав повинен бути наданим. 22.02.2023 року, позивач звернувся до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України особою [PERSON] . Після чого отримано відповідь про те, що запитувана інформація стосовно [PERSON] без особистої письмової згоди, буде надана на виконання відповідного судового рішення про витребування зазначеної інформації з усіма обов`язковими реквізитами про особу («Громадянство», Прізвище, ім`я особи», «Дата народження» (число, місяць та рік). , У зв`язку з цим, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Також пояснив, що з вересня 2021 року відповідачка виїхала за межі України в Росію, ніякої допомоги на утримання доньки вона не надає. Шлюб вони не реєстрували. З моменту народження доньки вони проживали разом з відповідачкою близько трьох років. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Остання повідомлялася судом про підготовчу та судові засідання, але до суду були повернуті поштові конверти з рекомендованим повідомленням з відміткою пошти «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-49649/18/23-Вих від 12.10.2023 року, [PERSON] 05.09.2021 року перетнула державний кордон України, а саме виїхала з території України. Інша інформація відсутня. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Підтримала висновок Органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку. З вересня 2021 року вона жодного разу не цікавилася життям доньки, тобто повністю самоусунулася від виховання та виконання своїх батьківських обов`язків. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серія [NUMBER] , вбачається, що її батьками є : «Батько - [PERSON] », «Мати - [PERSON] ». Згідно довідки про склад сім`ї від 21.02.2023 року [PERSON] має наступний склад сім`ї : [PERSON] , [INFO] , - племінник; [PERSON] , [INFO] - племінник; [PERSON] , [INFO] , племінниця; [PERSON] , [INFO] , сестра; [PERSON] , [INFO] , сестра; [PERSON] , [INFO] , сестра; [PERSON] , [INFO] , брат. Відповідно довідки Глухівського дошкільного навчального закладу (Ясла-садок) «Фіалка» Глухівської міської ради Сумської області №18 від 23.02.2023 року, [PERSON] дійсно виховується в групі дітей п`ятого року життя Глухівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Фіалка». З характеристики на [PERSON] вбачається, що остання відвідувала Глухівський ДНЗ (ясла-садок) «Фіалка з 03.12.2021 року по 23.02.2022 року. У зв`язку з введенням воєнного стану дитина не відвідує дошкільний заклад. До садочку дівчинку приводив та забирав батько. Дитина була завжди охайно вдягнена, одяг відповідав віку та сезону. Мати дитини на зв`язок не виходила, життям дитини у садочку не цікавилася, батьківські збори не відвідувала, у груповому чаті в мережі Viber була відсутня. Згідно довідки Служби у справах дітей Глухівської міської ради Сумської області №42/01-16 від 02.03.2023 року, громадянка [PERSON] , мати малолітньої, з вересня 2021 року з сім`єю не проживає, спільного господарства не веде, дитину не відвідує, участі у вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає, її місце перебування на даний час встановити не вдалося. Дитиною в повній мірі опікується один батько та представляє її інтереси в усіх установах, організаціях як законний представник. З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-49649/18/23-Вих від 12.10.2023 року, [PERSON] 05.09.2021 року перетнула державний кордон України, а саме виїхала з території України. Інша інформація відсутня. Відповідно висновку виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, виконавчий комітет вважав за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] відносно її малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи це тим, що з початку 2022 року [PERSON] приїхав до м. Глухів разом з донькою. Як пояснив громадянин, мати дитини поїхала за кордон до російської федерації. З тих пір він один займається вихованням та матеріальним забезпеченням дочки. Зі слів батька, мати жодного разу не телефонувала, не поцікавилася життя дитини. Мати жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду, не бачиться з дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Отримати пояснення щодо такої винної поведінки по відношенню до дитини громадянки [PERSON] не має можливості. Як вбачається з листа ССД Раївської сільської ради, жінка близько року не проживає за місцем реєстрації. Станом на 01.11.2023 року про місце проживання громадянки [PERSON] . Новогнідському старостинському округу не відомо. Відповідно довідки навчального закладу, матері жодного разу не бачили у закладі, вихованням дитини займається тільки батько. Таким чином, розглянувши надані матеріали, встановлено, що громадянка [PERSON] , самоусунулася від належного виконання батьківських обов`язків щодо виховання, матеріального забезпечення та морального розвитку дитини, систематично порушує право дитини на забезпечення батьками піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, є всі законні підстави для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Виходячи з вимог ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він : ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (п.2) ч.1 ст. 164 СК України). Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. Суд вислухавши позивача та представника третьої особи, оцінивши докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Так, позивачем та матеріалами справи доведено, що відповідачка з вересня 2021 року ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно виховання малолітньої доньки - [PERSON] , не проявляє материнської турботи, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, не спілкується навіть за допомогою телекомунікаційних послуг. Наведене в сукупності свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Будь-яких об`єктивних причин, які б виправдовували таку поведінку відповідачки та таке її ставлення до дитини та її виховання протягом тривалого часу (понад два роки), суду не наведено. Суд також враховує, що особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дитини, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Суд зауважує, що до 24 лютого 2022 року відповідачка, яка виїхала за межі України в росію, мала можливість безперешкодно відвідувати Україну для спілкування з донькою та виконання батьківських обов`язків. Виходячи із оцінки доказів у справі, таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного та ст.51 Конституції України, ст.ст. 7, 150, 152, 155, 164, 165 Сімейного Кодексу України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ст.ст.3,18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та

Outcome: approved