Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

у серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: - встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , з [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з 2010 року по теперішній день; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , судові витрати пов`язані з оплатою судового збору. Вимоги обґрунтувала тим, що познайомилась з [PERSON] в 2003 році в м. Черкаси, на роботі коли працювала круп`є в казино. З часу знайомства [PERSON] активно проявляй свою симпатію до неї, а згодом вони почали зустрічатись та переїхали до м. Києва. [PERSON] орендував їй квартиру, в якій вона проживала, відвідував її майже кожного дня. У результаті розвитку їх взаємовідносин, в них народився [INFO] син [PERSON] , а [INFO] - спільна донька [PERSON] . Не дивлячись на те, що у них народилось двоє спільних дітей, реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки вважали, що це не є першочерговою справою, [PERSON] час від часу з ними проживав однією сім`єю і такий побут влаштовував їх обох, вони однаково відповідально ставились до свого обов`язку виховувати та утримувати дітей, саме тому всі відпочинки та подорожі за кордон були спільними. У них фактично склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, і це призвело до прийняття нею рішення змінити дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказала, що дім, в якому знаходилась орендована квартира, не був облаштований ліфтом, і їй доводилось складно, спочатку з колясками, а потім - з двома дітьми спускатись та підніматись як мінімум по два рази на день. Тому, вона 2015 році вона вирішила переїхати з дітьми до іншої квартири за адресою: [ADDRESS] , де в подальшому зареєструвала своє місце проживання та місце проживання дітей, але її переїзд з дітьми на іншу квартиру абсолютно ніяк не вплинув на відносини з [PERSON] 2017 рік, це той період, коли вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і 27.09.2017 року ними було придбано рухоме майно, а саме: транспортний засіб Toyota Land Cruiser, 2015 року випуску,VIN [NUMBER] , який був розмитнений нею 21.09.2017 року на підставі ВМД № UA100210/2017/804198 та посвідченої Київською митницею КV0008670 від 21.09.2017 року. 14.07.2023 року вона звернулась до [PERSON] з вимогою щодо виплати грошової компенсації у розмірі 1/2 частини від вартості транспортного засобу, обґрунтовуючи це тим, що майно набуте за час спільного проживання як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, вважається їх спільною сумісною власністю в розумінні приписів ст. 74 СК України. Проте, 29.08.2023 року отримала від [PERSON] відповідь на вимогу, в якій він зазначив, що не погоджується з даною вимогою, і що в нього нічого спільного з нею немає, окрім дітей. Ухвалою судді від 09.08.2023 року у справі відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.10.2023 року (а.с. 39). Ухвалою від 12.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 30.11.2023 року (а.с. 78). 25.09.2023 року до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача - адвокатом Бондаренко І.Ю., в якому останній проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що дійсно познайомився з позивачем в 2003 році в м. Черкаси, та не заперечує про виникнення симпатії до неї з моменту знайомства. В 2003 році він перебував у стосунках з [PERSON] , з якою вони народили спільну дитину - [PERSON] . Проте, народження спільної дитини у нього і [PERSON] не спричинило укладення шлюбу між ними, а навпаки згодом їх стосунки як чоловіка та жінки припинились. Згодом, він почав зустрічатись [PERSON] , після чого вони переїхали до м. Києва, ним була орендована для позивача квартира, куди він приїздив час від часу. Відносини з позивачем були не стабільними, вони могли два тижні бачитись, потім тиждень не бачитись, їх відносини носили більше інтимний характер. Від таких стосунків у них народились спільні діти, син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Вказав, що ніколи не пропонував позивачу укласти шлюб, а остання ніколи не наполягала, і вважав, що ніхто ніколи цього не бажав, більш того, той характер відносин, який у них склався, задовольняв обох. В 2015 році, позивач з дітьми покинула орендовану квартиру та переїхала у свою за адресою: [ADDRESS] . Він завжди підтримував добрі відносини з [PERSON] , так як в них є спільні діти, і вони потребують його виховання та утримання. У вересні 2017 року, за ініціативою та за кошти позивача був придбаний та розмитнений транспортний засіб Toyota Land Cruiser, 2015 року випуску, VIN [NUMBER] . Він дійсно супроводжував переміщення транспортного засобу в якості водія, проте, при постановці на облік, даний транспортний засіб було зареєстровано на ім`я позивача. Зазначив, що 21.07.2023 року отримав від [PERSON] вимогу від 14.07.2023 року про сплату їй грошової компенсації у розмірі 1/2 частини від вартості транспортного засобу в сумі 10 000,00 доларів США, однак 25.07.2023 року ним була надана відповідь на цю вимогу, в якій він не погодився з даною вимогою, бо ніколи не проживав однією сім`єю з [PERSON] , а тому застосовувати ст.74 СК України є недоречним, та й взагалі він не бачить підстав виплачувати позивачу половину вартості авто (а.с. 49-72). В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач також вказав, що у нього є діти від інших жінок, до того ж він не проживав з позивачем, оскільки з 2014 року по 2016 року взагалі проживав поза межами України в різних країнах. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про зміну імені Серія [NUMBER] від 13.04.2011 року [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] (а.с. 28). Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 27.04.2011 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 11.01.2014 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до даних РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві транспортний засіб Toyota Land Cruiser, 2015 року випуску, VIN [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] (а.с. 34). Згідно довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА з 12.07.2016 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, 18, 21). Згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА з 24.06.2010 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] (а.с. 15). Згідно актів обстеження на факт не проживання особи за адресою (місцем реєстрації) від 19.09.2023 року та від 20.09.2023 року [PERSON] фактично ніколи не проживав і не проживає по теперішній час з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66, 67). Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. За змістом ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставіст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з 2010 року позивач надала копії документів про народження спільних дітей, про реєстрацію місця проживання сторін у справі та їх дітей, а також фотографії зі спільного відпочинку. Разом з тим, надані документи та факт спільного відпочинку самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце з 2010 року усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, зважаючи на наведені вище норми права, зважаючи на правові підстави заявленого позову та зібрані у справі докази, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний довести обставини, на які посилалась на підтвердження позову, суд надходить до висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити Подані позивачем докази не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed