Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 листопада 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №8/2005/840-К/211-Н, на підставі якого ПАТ КБ «Надра» надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в розмірі 24\~230 доларів США, а з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №221/1. Зазначає, що у зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, та рішенням суду від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц стягнуто з відповідачів заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 145\~340,13 доларів США. Вказує, що згідно договору про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3 від 17 липня 2020 року право вимоги за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року перейшло до позивача, а ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року у справі №205/372-14-ц замінено стягувача у виконавчому листі з ПАТ КБ «Надра» на нового кредитора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Посилається на те, що відповідно до розрахунку 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США в розмірі 145\~340,13 доларів США за період з 29 серпня 2020 року ( в межах останніх трьох років для розрахунку) по 29 серпня 2023 року (дата розрахунку) розмір нарахованих 3% річних на суму боргу становить 13\~088,48 доларів США, та оскільки судове рішення про стягнення з боржників коштів не виконувалось досить тривалий час і це є триваючим правопорушенням, то вони мають право вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до повного виконання. На підставі викладеного, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 13\~088,48 доларів США, а також стягнути з відповідачів судові витрати у тому числі витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року було прийнято цивільну справу та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. 29 листопада 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22 листопада 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №8/2005/840-К/211-Н, відповідно умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 24 230 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% річних, та кінцевим терміном повернення кредиту 21 вересня 2026 року (а. с. 11-12). Матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки №221/1 (а. с. 13). Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра»» заборгованість в сумі 145\~340,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1\~161\~703,66 грн., з якої заборгованість за сумою кредиту 23\~797,17 доларів США, що в еквіваленті складає 190\~210,78 грн.; заборгованість за відсотками 16\~172,80 доларів США, що в еквіваленті складає 129 269,19 грн.; комісія 9\~900,34 доларів США, що в еквіваленті складає 79\~133,42 грн.; пеня 93\~046,82 доларів США, що в еквіваленті складає 743\~723,23 грн.; штраф 2\~423 доларів США, що в еквіваленті складає 19\~367,04 грн., а також стягнуто рівними частками з [PERSON] і [PERSON] в рівних частках судовий збір у розмірі 3441 грн., яке набрало законної сили 26 вересня 2014 року (а. с. 15-16). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Матеріалами справи підтверджено, що 17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_І_3, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованому в реєстрі за №509, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги, зокрема до [PERSON] і [PERSON] за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року, відомості про які містяться у додатку №1 до вищевказаного договору (а. с.6-9). Судом також встановлено, що 26 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц частково задоволено заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» у виконавчих листах на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року у справі №205/372/14-ц на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яка набрала законної сили 16 березня 2021 року (а.с. 17-19). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-п, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду. Такої позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2019 у справі №127/15672/16-ц, у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 і №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим до виконання, та з огляду на те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, та не виконали рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року, оскільки жодних доказів протилежного суду відповідачі не надали, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Нарахування трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верхового Суду від 19 червня 2019 року у справах №03/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. Крім того, Верховним Судом в постанові від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, провадження №61-30148св18, зроблено аналогічний висновок. Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку 3 процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року №914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Матеріалами справи свідчать, що відповідачі мають не виконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло за кредитним договором №8/2005/840-К/211-Н від 22 листопада 2005 року та на час звернення до суду залишається не виконаним. Крім того,\~відповідно до\~змісту рішення\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська у\~справі №205/372/14-ц\~від 15\~вересня 2014\~року заборгованість становить 145 340,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 161 703,66 грн., з якої заборгованість за сумою кредиту 23 797,17 доларів США, що в еквіваленті складає 190 210,78 грн.; заборгованість за відсотками 16 172,80 доларів США, що в еквіваленті складає 129 269,19 грн.; комісія 9 900,34 долари США, що в еквіваленті складає 79 133,42 грн.; пеня 93 046,82 доларів США, що в еквіваленті складає 743 723,23 грн.; штраф 2 423 долари США, що в еквіваленті складає 19 367,04 грн. Період за який позивач ставить питання про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить з 29 серпня 2020 року по 29 серпня 2023 року. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та діє на цей час. Суд звертає увагу на те, що вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення 3 відсотків річних заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану, а саме з 24 лютого 2022 року по 29 серпня 2023 року, а період з 29 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року (включно) не стосується періоду дії в країні воєнного стану. Водночас, відповідно до правової позиції наведеній у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року №914/712/16, яка приводилася судом вище та з урахуванням кількості прострочених днів, що в загальній кількості за період з 29 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року (включно) становлять 544 дні, стягненню з відповідачів підлягають 3% річних, при цьому базою (основою) для нарахування яких є зокрема сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, а в цьому випадку, виходячи зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року, яка становить 145 340,13 доларів США. Оскільки прострочення зобов`язання тривало 544 дні, то розрахунок трьох процентів річних відбувається наступним чином: 145 340,13 x 3% : 100% х 544 х кількість днів у році = 6\~494,41 доларів США. Враховуючи, що відповідачами не заперечувалось те, що станом на час розгляду справи заборгованість не сплачена, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/372/14-ц від 15 вересня 2014 року не виконане, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про сплату йому відповідачами 3% річних від простроченої суми заборгованості, передбачених ст. 625 ЦК України є правомірними, та підлягають стягненню з урахуванням зроблених судом розрахунків. Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідачів на користь позивача підлягають солідарному стягненню 3% річних у зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду в розмірі 6 494,41 доларів США. Вирішуючи питання\~про розподіл\~судових витрат\~у відповідності\~до вимог\~ст.\~141\~ЦПК України,\~суд приймає\~до уваги\~часткове задоволення\~позовних вимог,\~а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 3 562,56 грн. ((49,62% / 100%) х 7 179,69)) по 1 781,28 грн. з кожного, оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України, і відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає, що позивачем у своїй позовній заяві було зазначено, що ними будуть подані докази щодо розміру понесених витрат на правову допомогу у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial