Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

11.07.2023 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона являється власником 28/300 часток квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймак А.Г. 20.09.2021, що виділені в натурі і становлять одну кімнату в трикімнатній квартирі. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі у справі. Вона має намір продати свою кімнату у вказаній квартирі, а відповідачі не надали їй такої згоди. 06.01.2023 вона направила відповідачам відповідний лист, однак він повернувся їй без вручення адресату. Відповідачі відмовляються добровільно у нотаріуса надати згоду на продаж нею її частки у квартирі. Крім того, в їх частці квартири зареєстрована неповнолітня дочка [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , і батьки дитини перешкоджають їй у законному праві на розпорядження належною їй частини квартири, оскільки не надають документів для органу опіки і піклування і не погоджуються на продаж її частки. Тому, просила надати дозвіл на продаж 28/100 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить їй на праві власності. 10.08.2023 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 17.10.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги та пояснила, що вона отримала у спадщину 28/300 часток квартири [ADDRESS] , після смерті матері - [PERSON] . Якою частково у квартирі володіють відповідачі вона не пам`ятає. Квартира 2-х кімнатна, одна кімната її - вона зачинена, а в другій кімнаті проживають відповідачі, такий порядок був визначений ще за життя матері. [PERSON] являється власником частини квартири, а решта відповідачів зареєстровані у ній. Вона бажає продати свою частку у квартирі, тому пішла на консультацію до нотаріуса, де їй повідомили про необхідність надання дозволу інших співвласників на продаж її частки у квартирі. Наразі покупця на частку у квартирі немає, але їй потрібно відповідне рішення суду. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату,час та місце засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подали. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 08.06.2022 у справі № 1303/1459/12). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] , являється власником 28/300 часток квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймак А.Г. та зареєстрованого у реєстрі за № 1525, що підтверджено матеріалами справи (а.с.4-8). З матеріалів справи (а.с.7,9,10,92-95) вбачається, що загальна площа квартири [ADDRESS] становить 59,6 кв.м., житлова площа - 43,80 кв.м., а 28/300 часток даної квартири становлять 16,90 кв.м. від загальної площі та від житлової площі - 12,40 кв.м. З довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 грудня 2022 року за № 2314 (а.с.12) вбачається, що станом на 01.01.2013 право власності на 28/100 частини житлової квартири [ADDRESS] було зареєстровано за: [PERSON] - 28/300 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 31593 , виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква від 09.01.2001 (реєстрова книга № 121, реєстровий № 13380); [PERSON] - 28/300 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 31593 , виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква від 09.01.2001 (реєстрова книга № 121, реєстровий № 13380); [PERSON] - 28/300 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 31593 , виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква від 09.01.2001 (реєстрова книга № 121, реєстровий № 13380). Отже, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 09.01.2001 набули у спільну сумісну власність 28/300 частини житлової квартири [ADDRESS] , шляхом приватизації вказаного майна. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2023 (а.с.92-95) вбачається, що 20.09.2021 за [PERSON] було зареєстровано право власності на 28/300 частини квартири [ADDRESS] , а відомості щодо зареєстрованого права власності на решту частини квартири відсутні. Згідно Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 11.07.2023 за № 15.2-03/13298 (а.с.11) за адресою: [ADDRESS] станом на 11.07.2023 зареєстровано 7 осіб: [PERSON] , [INFO] з 21.02.1990; [PERSON] , [INFO] з 09.01.2018; [PERSON] , [INFO] з 15.08.1990; [PERSON] , [INFO] з 15.08.1990; [PERSON] , [INFO] з 15.08.1990; [PERSON] , [INFO] з 21.12.2010; [PERSON] , [INFO] з 28.02.2014. З матеріалів справи (а.с.13,91) вбачається, що 06.12.2022 [PERSON] направила відповідачам лист, в якому зазначила, що являється власником 28/300 часток у їх спільній квартирі та має намір продати свою кімнату у цій квартирі, тому відповідно до ст. 362 ЦК України пропонує співвласникам квартири, що мають право першочергової купівлі, купити у неї частку в квартирі по ціні 6000 доларів США. Однак, вказаний лист повернувся позивачу без вручення адресату. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, 28/300 частини квартири [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності на житло № 31593 , виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква від 09.01.2001 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.2021) та [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності на житло № 31593 , виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква від 09.01.2001). Позивач обґрунтовуючи вимоги зазначила, що відповідачі у справі є співвласниками квартири [ADDRESS] , однак не надала до суду жодних доказів в підтвердження даних обставин, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо зареєстрованого за відповідачами права власності на частку у вказаній квартирі. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Ч.1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ст. 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Однак, обґрунтовуючи позов, позивачка жодними доказами не довела обставини щодо фактичного визначеного порядку користування квартирою [ADDRESS] між її співвласниками та порушення відповідачами її права на розпорядження своєю часткою у квартирі. Відповідно до ст. 362 ЦК України визначено право співвласника на переважну купівлю частки перед іншими особами за ціною, оголошеною для продажу іншими співвласниками житла. Так, продавець зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. Отже, у співвласників житла є один місяць від дня отримання повідомлення, протягом якого вони мають переважне право на купівлю частки квартири, а після закінчення цього строку співвласник, який продає свою частку, маєте право її продавати кому вважає за потрібне. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила про те, що нотаріус відмовила їй посвідчувати договір купівлі-продажу частки квартири, оскільки для посвідчення договору вона не надала згоди співвласників квартири та згоди органу опіки та піклування, враховуючи, що у квартирі зареєстрована неповнолітня дитина. Проте, матеріали справи не містять належних та достовірних доказів про оскарження рішення нотаріуса, а суд, в свою чергу, не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції таких органів, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 за № 282/20595 було затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до п. 5.1 - 5.10 якого, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка; доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально; заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (за бажанням зазначеного учасника); якщо вказана заява передана особисто учаснику спільної часткової власності нотаріусом, який посвідчує договір, то свідоцтво про передачу заяви не видається, при цьому примірник заяви з написом нотаріуса про її вручення додається до примірника договору купівлі-продажу частки відчужуваного майна, який залишається в матеріалах нотаріальної справи; при одержанні від учасників спільної часткової власності письмової відповіді на повідомлення про продаж ця відповідь додається до примірника договору, що залишається у матеріалах нотаріальної справи; якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права переважної купівлі або не здійснить цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо іншого майна - протягом десяти днів з дня одержання повідомлення про намір і умови продажу, то нотаріус після одержання заяви про відмову або після спливу встановленого терміну може посвідчити договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі; договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку, та про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв`язку; договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений також у разі, якщо адреса інших учасників спільної часткової власності невідома. На підтвердження цього повинен бути наданий документ відповідного компетентного органу (довідкової служби, адресно-довідкового бюро тощо); заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі або фактична відмова учасника спільної часткової власності, який протягом установленого строку не здійснив свого права на переважну купівлю, дійсна протягом трьох місяців, цей строк обчислюється з дня подання заяви про відмову від права переважної купівлі або з дня, наступного за останнім днем зазначеного місячного (десятиденного) терміну; у разі посвідчення договору купівлі-продажу частки спільного майна за більшу ціну порівняно з тією, що була запропонована в переданому повідомленні, але з дотриманням інших визначених умов, подання доказів повторного повідомлення учасників спільної часткової власності не вимагається; у тексті договору про відчуження частки майна вказуються арифметичні (у простих дробах) частки; у договорі про відчуження одним з учасників спільної часткової власності належної йому частки майна порядок володіння та користування конкретними його частинами може бути вказаний лише за наявності відповідного договору між учасниками спільної часткової власності про порядок володіння та користування майном або за їх письмовою згодою чи за наявності судового рішення про порядок володіння та користування майном (конкретними його частинами). Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Частиною другою, третьою статті 18 цього Закону передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Отже, за змістом цих норм закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Аналіз наведених правових норм вказує на те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів. При цьому законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено. Відповідно до змісту ст.11, ст. 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Ст. 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Разом із тим, такого способу захисту, як надання дозволу на відчуження частки нерухомого майна без дозволу органу опіки та піклування та інших співвласників, чинним законодавством України не передбачено. При цьому позивачка не довела належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами порушення її прав відповідачами та необхідність їх захисту. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачки не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed