Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

[PERSON] (далі Заявниця) через свого представника, адвоката Мендрика Дмитра Олександровича, звернулась в суд із заявою, у якій просить встановити факт народження дитини чоловічої статі, [PERSON] , [INFO] в м. Сімферополь, Україна, та факт народження дитини жіночої статі, [PERSON] , [INFO] в м. Сімферополь, Україна, а також встановити дані про їх батьків: Мати [PERSON] , [INFO] , громадянка України; Батько [PERSON] , [INFO] , громадянин України. Встановлення факту народження дитини необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України для реалізації дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України в подальшому. Батько дітей визнав батьківство, у зв`язку з чим дітям присвоєно його прізвище. 06.12.2023 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку окремого провадження. Судовий розгляд призначений на 12.12.2023. У судове засідання заявниця та її представник не з`явились. У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, представник заявниці просив провести її розгляд без його участі та участі Заявниці. Представник заінтересованої особи у судове засідання також не з`явилась. Направила до суду лист, у якому зазначила, що не може підтвердити достовірність поданих представником Заявниці документів, оскільки вони є завіреними копіями та у зв?язку з чим виникає сумнів у перетині Заявницею кордону на підконтрольну Україні територію. Просила перевірити цей факт. Також представник заінтересованої особи зазначила про відсутність в матеріалах справи довіреності, що посвідчує повноваження представника Заявниці. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи та позицію сторін, суд приходить до наступного. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що має юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 УПК України). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Представник Заявниці просить встановити факт народження дитини на тимчасово окупованій території. Спеціальною нормою, яка регулює такі правовідносини є ст. 317 ЦПК України. Згідно з ч. 1 цієї статті, заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Судом встановлені наступні обставини справи та застосовані ним правовідносини. Заявниця, [PERSON] народилась [INFO] в м. Кува Ферганської області, Узбекистан та має громадянство України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 26.12.2002 Сімферопольським РВ ГУ МВС України в Криму. [PERSON] народився [INFO] в м. Самарканд, Узбекістан та є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 26.07.2005 Красногвардійським РВ ГУМВС України в Криму. Згідно з відповіддю Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС України, наданий представником Заявниці паспорт громадянина України останньої є дійним. Паспорт [PERSON] є недійсним у зв?язку з його заміною на паспорт у виді ІD-картки, яка виготовлена 28.10.2022, який [PERSON] ще не отримав, відповідно користується паспортом зразка 1994 року (копія якого надана представником Заявниці), який хоча і юридично є недійсним, проте, фактично перебуває в [PERSON] та є документом, що посвідчує його особу до моменту вручення йому нового паспорта, а тому, приймається судом до уваги. Також слід зазначити, що як паспорт зразка 1994 року, так і паспорт у виді ІD-картки підтверджують громадянство України [PERSON] . 21.05.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.05.2016, виданого органами окупаційної влади рф. Внаслідок укладення шлюбу, [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.05.2019, виданого органами окупаційної влади рф. [PERSON] народилась [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.09.2021, виданого органами окупаційної влади рф. Згідно з наведеними свідоцтвами, батьками дітей є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від15.04.2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII), Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року. Місто Сімферополь є територіальною одиницею АР Крим, Україна. Згідно з ч.1 ст.5 Закону № 1207-VII, Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Частинами 1-3 статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану . Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. За правилами ч. 1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III, особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Мати та батько дитини є громадянами України, що підтверджується їх паспортами громадян України та перебувають у шлюбі. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 1207-VII примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства російської федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України. Згідно зі статтями 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Судом при наданні оцінки поданих документів як доказів встановлення факту народження на тимчасово окупованій території приймається до уваги, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє у відповідності з українським законодавством, але defacto існує на окупованій території, зареєструвала факт народження певної особи. Європейський суд з прав людини, наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), зазначає, що "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою вищезазначених рішень, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, оскільки реєстрація народження дітей в органах реєстрації актів цивільного стану України не проводилась та враховуючи неможливість в інший спосіб зареєструвати народження дітей, зібрані у справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. Встановлення цього факту необхідно заявниці для державної реєстрації народження дітей та отримання свідоцтва про їх народження встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України для реалізації дітьми всіх належних їм прав та свобод громадян України в подальшому. Доводи представника Заінтересованої особи про перевірку факту перетину Заявницею кордону на підконтрольну територію України суд не приймає до уваги, оскільки це виходить за межі судового розгляду у справах про визнання фактів, що має юридичне значення. Ця обставина не підлягає встановленню та не є обов`язковою для ухвалення у цій справі рішення. Більше того, сторона Заявниці реалізувала своє право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, визначене ч. 3 ст. 211 ЦПК. Доводи представника Заінтересованої особи про відсутність в матеріалах справи документів, які підтверджують повноваження представника Заявниці суд відхиляє, оскільки при зверненні в суд із заявою, представник Заявниці надав через систему «Електронний суд» ордер на надання правничої (правової) допомоги, відповідно до якого між Заявницею та адвокатом Мендриком Д.О. укладено договір про надання правової допомоги від 30.10.2023 і наявність такого ордеру є підтвердженням повноваження представника, що відповідає положенням п. 2 ч. 4 ст. 62 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved