Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача: моральну шкоду, моральну шкоду завдану злочином в розмірі 1\~500 00,00 грн., стягнути з відповідача щомісячне довічне утримання у зв`язку із втратою годувальника у встановленому станом на 01.07.2022 року розмірі 2027,00 грн., та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, цим вироком йому призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КПК України. Внаслідок злочину, вчиненого [PERSON] загинув [PERSON] батько [PERSON] [INFO] . Сторони належним чином повідомлені про час та місце слухання справи у судове засідання не з`явилися, представник позивача просить розглядати справу за його відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін без технічної фіксації судового процесу. Вивчивши справу, встановивши обставини, перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року встановлено, що 17 листопада 2018 року, приблизно о 23 годині 55 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Лермонтова, в напрямку вул. Гагаріна, зі швидкістю не менше 60 км/год, що перевищує максимально дозволену у населеному пункті. В цей же час, в районі опори ЛЕП №49, зліва направо по ходу руху автомобіля «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] проїзну частину пр. Соборного перетинав пішохід [PERSON] . Під час руху, в районі опори ЛЕП №49, водій [PERSON] , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода [PERSON] та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на нього, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких: п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 12.4. у населений пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; п. 12.9 б) водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7 цих Правил. Порушення водієм [PERSON] вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №9-869 від 27.12.2018 року, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Внаслідок порушення вказаних пунктів дорожнього руху водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] . В результаті даної ДТП пішохід [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Цим вироком [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, цим вироком йому призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КПК України. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року залишено без змін, вирок набрав законної сили 25.06.2020 року. Постановою Верховного суду, від 26.01.2021 року вирок залишено без змін. У своїх висновках суд спирався на положення ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~\~ Ст. 76 ЦПК України, згідно якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 81 ЦПК України, яка унормовує обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 82 ЦПК України, в контексті того, що вирок суду в кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Ст. 23 ЦК України, згідно якої \~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч. 1\~ст. 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно правового змісту статей 23 та 1167 ЦК України моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях пов`язаних суд присуджує враховуючи належні докази розміру такої шкоди. Враховуючи, що дитина залишилася без батька, з яким не проживала після розлучення але не втратила з ним зв`язку, їй має бути відшкодована моральна шкода, яку суд стягує у розмірі 50\~000,00 грн. Вирішуючи питання стягнення довічного грошового утримання суд виходить з правового змісту ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно яких утриманцями вважаються ті особи, які одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Це водночас є умовою призначення державної пенсії у зв`язку із втратою годувальника, що прописано у статті 38 Закону «Про пенсійне забезпечення». Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні померлого, або які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання. Суд виходить з того, що цими нормами права передбачено, що утриманцем є особа, яка не має власного джерела доходу, а джерелом існування була допомога від годувальника. Позивачка не довела суду, що вона існувала лише за рахунок коштів померлого [PERSON] , крім того якщо він був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини, треба встановлювати, що це було єдиним джерелом існування дитини. А згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. того, що її син [PERSON] мав заробіток або будь який інший дохід, сплачував аліменти або мав заборгованість, тощо. Визначення годувальника - особи, на утриманні якої перебувають непрацездатні члени\~сім`ї є юридичним. Для встановлення такої правової конструкції: годувальник утриманець, мають бути доведені та встановлені основні критерії, які її утворюють. Так утриманцями вважаються ті, хто є чи був на повному утриманні годувальника або одержують від нього допомогу, яка є для них постійним і основним джерелом існування. Годувальником є особа, яка має дохід та з цього доходу забезпечує утримання непрацездатної особи, надає кошти регулярно. В постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17 Верховний Суд звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Верховний Суд роз`яснив, що за змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпіла народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Позивачкою не надано суду доказів того, що вона зверталася за призначенням пенсії по втраті годувальника. Факт перебування особи на утриманні у померлого може встановлюватися органом, що призначає пенсію (Пенсійним фондом України) або рішенням суду щодо встановлення такого юридичного факту. Таким чином, позивачкою жодними належними доказами не доведено перебування на утриманні [PERSON] та надання ним матеріальної допомоги, яка б була основним і постійним джерелом її існування та мала стабільний, щомісячний характер. Зазначені обставини на переконання суду свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial