Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 року у розмірі 105947,01 грн та судові витрати у розмірі 2684,00 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.06.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] , укладено Кредитний договір №020/251/2К/І-13 за програмою іпотечного кредитування «Доступне житло під 3% річних», відповідно до умов якого банк, шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок ТОВ «Компания «ПАРАДИЗ», надав відповідачу на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] кредит у сумі 266\~799,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому Договором. Кредит надано з 04.06.2013 по 03.06.2028 року. Цього ж дня між позивачем та [PERSON] було укладено Договір «Майнових прав на нерухоме майно» без оформлення заставної. Крім цього, 04.06.2013 р. між банком та [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки №020/251/2П/І-13. Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, відповідачі ж свої зобов`язання за Кредитним договором та договором поруки виконували не належним чином, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідачів вищевказану заборгованість, а також сплачений судовий збір за подання позову у сумі 105947,01 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2023 року дану справу передано судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено судове засідання на 27.09.2023 р. Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачам за місцем реєстрації. Судові засідання призначені на 27.09.2023 р., 13.11.2023 р. відкладено, в зв`язку з неявкою сторін. 10.11.2023 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог станом на 14.09.2023 року до 107697,68 грн. Ухвалою суду від 13.12.2023 року дану заяву залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність представника та зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки відповідача просила ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі документів. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином шляхом направлення повістки за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Відзив на позов не подали. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до положень п. 1ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 04.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №020/251/2К/І-13, відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.5. умов якого Банк шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок ТОВ «Компания «ПАРАДИЗ» надав Відповідачу кредит у сумі 266\~799,00 грн на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно п.п. 1.3.1. Кредитного договору, кредит надано з 04.06.2013 р. по 03.06.2028 р. Відповідно до п.п. 1.4.1,1.4.2 Кредитного договору, за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 16,0% річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим Договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 16,0% річних. Відповідно до Додатку №1 до Кредитного договору, яким встановлено Графік зменшення заборгованості по кредиту та з яким під особистий підпис був ознайомлений позичальник, останній, починаючи з 28.07.2013 р. по 03.06.2028 р. повинен сплачувати щомісячні платежі, у сумах зазначених у Графіку. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника, відкритий у Банку зазначеної за договором суми, відповідно до п.1.1. Кредитного договору. Факт перерахування коштів у сумі 266799,00 грн на рахунок ТОВ «Компания «ПАРАДИЗ» підтверджується меморіальним ордером №6254_6 від 04.06.2013 р. 04.06.2013 р. одночасно з Кредитним договором (п.п. 2.1- 2.3 Кредитного договору) між Банком та відповідачем [PERSON] укладено Договір «Майнових прав на нерухоме мано» без оформлення заставної, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Сіряковою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №565. Цей Договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з Кредитного договору №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. (а також будь-якими додатковими угодами до нього). (п.1.1.) За п.1.2. за даним Договором заставна іпотекодавцем на видається. Також, 04.06.2013 між Банком та [PERSON] , [PERSON] укладено Договір поруки №020/251/2П/І-13. Відповідно до умов п.1.1. Договору поруки, Поручитель поручається перед кредитором за виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 року, за умовами якого Позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у Кредитному договорі не пізніше 03.06.2028 р. повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість), а також комісії, штрафи та пені у розмірі і випадках передбачених кредитним договором, договором забезпечення та цим договором. Згідно п. 1.4. Договору поруки, Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором. Відповідно до п.2.2. Договору поруки, поручитель зобов`язаний не пізніше 2-х банківських днів з дати отримання письмової вимоги Кредитора, перерахувати суму заборгованості Позичальника за кредитним договором. Згідно п.6.5. Договору поруки, на вимогу кредитора Поручитель зобов`язується сплатити усі штрафні санкції та видатки кредитора у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства України. В порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач [PERSON] перестав належним чином (в обсягах та в терміни, які передбачені кредитним договором) сплачувати заборгованість за кредитом, у зв`язку з чим 05.04.2023 на його адресу було направлено Вимогу № 179/12145/2023, про дострокове повернення виниклої за кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. заборгованості у сумі 106076,15 грн, що підтверджується списком №4 згрупованих поштових відправлень та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» Крім того, 08.05.2023 на адресу поручителя [PERSON] направлено лист-вимогу № 129/17020/2023 про дострокове повернення виниклої за кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. заборгованості у сумі 106 076,15 грн. Згідно матеріалів справи, вказані вимоги залишилися без виконання. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов`язань з боку Позичальника є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строк, у розмірі, як це було визначено кредитним договором. Згідно зі ст.530\~ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк, а якщо строк визначений моментом вимоги, то протягом семи днів з моменту отримання вимоги кредитора. Відповідно до ст.599\~ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611\~ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612\~ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1,2 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 546\~ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Згідно ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, який суд визнає належним та допустимим доказом по справі, станом на 18.05.2023 заборгованість відповідача-1 [PERSON] за Кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. складає 105\~947,01 грн, з яких: строкова заборгованість по кредиту 90\~322,00 грн, прострочена заборгованість по кредиту 9\~036,86 грн, поточна заборгованість по процентах 1\~611,52 грн, прострочена заборгованість по процентах 4\~940,52 грн, 3% річних з несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення кредиту та відсотків 7,76 грн та сума збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 28,35 грн. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1\~ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509\~ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та [PERSON] - споживачем банківських послуг (Закон України від 15.11.2016 № 1734-VIII «Про споживче кредитування». Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Питання дострокового повернення кредиту, встановлене у ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Відповідно до положень п.4.2.4 Кредитного договору, Банк має право в разі порушення зазначених у вказаному пункті умов, звернутись до Позичальника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами комісій. Виконання Позичальником Вимоги Банку щодо повернення Кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів, строк сплати яких не настав, відповідно до умов цього Договору повинно бути проведено Позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку. Банком Вимога про дострокове повернення боргу у сумі 106\~076,15 грн за Кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. на ім`я відповідача-1 [PERSON] була надіслана 05.04.2023 р., а 08.05.2023 р. на адресу поручителя відповідача-2 [PERSON] направлено лист-вимогу № 129/17020/2023 про дострокове повернення виниклої за кредитним договором №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р. Вказана обставина не була спростована відповідачами. Згідно із абзацом третім ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України, в договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України). Положення абзацу третього ч.4 ст.16\~ЗУ «Про\~споживче кредитування» встановлюють обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України\~«Про споживче\~кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абзацу третього ч.4 ст.16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» повністю дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання кредиту № №020/251/2К/І-13 від 04.06.2013 р., укладеного з відповідачем [PERSON] , який передбачено Законом України «Про споживче кредитування». За такого, враховуючи, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконують, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн. у солідіарному порядку по 1342,00 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved