Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до свідоцтва № С-19 на право власності на житло від 09.01.2001 року, виданого Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів позивач по справі, а також її покійний чоловік [PERSON] , син [PERSON] (відповідач по справі) та дочка [PERSON] стали співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 18.08.2023 № 10511 за вказаною адресою зареєстровані позивач та її син [PERSON] , який з січня 2000 року там не проживає. У позовній заяві позивач вказує, що є співвласником та єдиним користувачем вказаної квартири. При цьому реєстрація відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на користування вказаною квартирою, оскільки комунальні рахунки нараховуються з урахуванням зареєстрованих і ній осіб, крім того позивач не має можливості скористатись будь-якими пільгами та субсидією. Позивач є людиною похилого віку, отримує малу пенсі, якої ледве вистачає на ліки, з огляну на що звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач правом на участь у судовому засіданні не скористався, у поданій до суду заяві просить справу розглядати за її відсутністі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, однак до суду повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзиву не подано. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений судом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст.2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] та відповідачу по справі [PERSON] , що підтвердується наданою позивачем копією свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 09.01.2001, яке видане Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів (а. с. 8). За відомостями Реєстру Криворізької мсіської територіальної громади відповідач по справі [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 15.02.1992 року (а. с. 16). Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідачі по справі з січня 2000 року не проживає у вказаній квартирі, на підтвердження чого до позовної заяви додав акт про непроживання особи в житловому приміщення від 01.09.2023 за підписами трьох мешканців будинку [ADDRESS] , підписи яких у акті засвідчені майстром ТОВ «Житлосервіс -КР» (а. с. 11). До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 379 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до вимог ст.319ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Судом встановлено, що відповідач по справі разом з іншими особами є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну йому частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365ЦК України не надано, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки положення частини другої статті 405ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18, у справі № 214/368/19 від 23 листопада 2020 року. Доводи позивача про те, що відповідач з січня 2000 року не проживає у вказаній квартирі, як підстава позову, не ґрунтуються на законі та є безпідставними, оскільки, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю в тому числі відповідача та його матері - позивача по даній справі. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, приймаючи до уваги те, що відповідач по справі є співвласником житла, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому сплачений судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 1) слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed