Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

17.08.2023р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ частки в натурі з майна (поділ), що є у спільній частковій власності. Свої позовні вимоги вони обґрунтовували тим, що відповідачі виділили свою частку приміщення в окремий об`єкт нерухомого майна без їх згоди і не надають своєї нотаріальної згоди про поділ спільного майна та не укладають відповідно договір про виділ у натурі частки із спільного майна. Такі обставини позбавляють позивачів реалізувати своє право власності. 05 квітня 2023 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито у загальному позовному провадженні. В подальшому позовні вимоги були уточнені та в останній редакції позивачі просили виділити [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) в натурі 417/1000 (чотириста сімнадцять тисячних) частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як самостійний об`єкт нерухомого майна, житлову квартиру, який складається з наступних приміщень, а саме: №1 - коридор, площею 4,1 кв.м.; №4 - житлова, площею 14,1 кв.м.; №5 - кухня, площею 9,3 кв.м.; №6 - санвузол, площею 3,6 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м., в т.ч. житловою - 14,1 кв.м. Представник позивачів до суду не з`явився, однак надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги він підтримував та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву від 18.09.2023 року та від 30.11.2023 року, в якій визнавала в повному обсязі вимоги позивачів по справі щодо виділення частки позивачів та не заперечувала в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву від 18.09.2023 року та від 30.11.2023 року, в якій визнавала в повному обсязі вимоги позивачів по справі щодо виділення частки позивачів та не заперечувала в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву від 18.09.2023 року, яка підписана кваліфікаційним електронним підписом, в якій визнавала в повному обсязі вимоги позивачів по справі щодо виділення частки позивачів. На підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки сторони в підготовче судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, а також враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, суд проходить до висновку про задоволення позовних вимог. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках 417/1000 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 03 квітня 2023 року, яке видано Департаментом міського господарства Одеської міської ради та розпорядженням органу приватизації. Інші 583/1000 частини вищевказаної квартири належали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 17.11.1995 року та розпорядженням органу приватизації. В подальшому на підставі такого розпорядження та свідоцтва за замовленням відповідачів була виготовлена довідка № 094990/0922 від 15.09.2022 року та довідка з Укрпошти. Відповідні документи стали підставою для виділу сусідів в окремий об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 322259928 від 08.02.2023 року. Власниками відповідно до інформаційної довідки є: 1. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (1/5 частина квартири); 2. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (3/5 частини квартири); 3. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (1/5 частина квартири). [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] після отримання свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 03 квітня 2023 року, яке видано Департаментом міського господарства Одеської міської ради та розпорядженням органу приватизації, не можуть зареєструвати свою частку квартири (417/1000 частину) у зв?язку з тим, що за адресою (яка вказана в свідоцтві [ADDRESS] ) вже наявний запис про реєстрацію права власності за відповідачами, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 322259928 від 08.02.2023 року. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, розпоряджатись, користуватись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з ч. 1, 2, 3ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласникові у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У Постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників». У Постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6- 130цс13 зазначено, що «частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні». З такими висновками погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20). Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року в справі № 295/451/16-ц. Згідно із ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991р. із змінами, виділ в натурі частки жилого будинку можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою КМУ від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. В абз.4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Верховний Суд України у Постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16 дійшов висновку висновок, що "виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно". Позивач та Відповідач фактично здійснили розподіл між собою вказаної квартири з ізольованими жилими і підсобними приміщеннями та самостійними виходами. Висновком експерта № 043/2023 будівельно-технічної експертизи від 23.11.2023 року, який виконаний експертом Скибінською Т.М., вказана можливість виділу спірного об`єкту нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомого майна, а саме виділити в натурі 417/1000 (чотириста сімнадцять тисячних) частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як самостійний об`єкт нерухомого майна, житлову квартиру, який складається з наступних приміщень, а саме: №1 - коридор, площею 4,1 кв.м.; №4 - житлова, площею 14,1 кв.м.; №5 - кухня, площею 9,3 кв.м.; №6 - санвузол, площею 3,6 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м., в т.ч. житловою - 14,1 кв.м. Відповідачі визнають та не заперечують щодо виділення позивачів в окремий об`єкт нерухомого майна. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на встановлені обставини та наявні явні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, у зв`язку із чим вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: approved