Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

У липні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» про визнання договору факторингу недійсним, відповідно до якої позивач просив суд: визнати недійсним договір факторингу №30-11-65 укладеного 30.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в частині передання право вимоги за кредитним Договором №100168845. Позовна заява обґрунтована тим, що 05 серпня 2021 року між позивачкою [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» було укладено Договір про споживчий кредит №100168845 - надалі Договір. Предметом Договору було отримання кредиту у розмірі 5000,00 грн.. строком на 15 днів з 05.08.2021 року по 20.08.2021 року. Позивачкою частково було повернуто кошти, а згодом настав період запровадження карантинних обмежувальних заходів внаслідок чого вона втратила роботу (тимчасово не змогла повертати кредит), потім почалася широкомасштабна війна на території України, і позивачка вимушена була тимчасово змінювати місце свого проживання. У позовній заяві зазначено, що 23 травня 2023 року, позивачкою отримано смс повідомлення від компанії ТОВ «Коллект центр» з вимогою (по змісту вимога повернення боргів). ТОВ «Коллект центр» вихідним листом №228-06/23 від 29.06.2023 року надала відповідь, в якій вказала, що 10.01.2023 році між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено Договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договорами, в тому числі за укладеним Договором №100168845 було відступлено ТОВ «Коллект Центр». Проте, позивачці невідоме жодне відступлення права вимоги, їй не відомі компанії ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», їй ніхто ніколи не телефонував та не інформував про наявність жодного боргу у сумі 28 229,25 грн. до моменту повідомлення ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». В обґрунтування підстав визнання договору факторингу №30-11-65 укладеного 30.11.2021 року недійсним позивачкою вказано, що: -її не було повідомлено про відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору та не було повідомлено, що її персональні дані буде безпідставно передано ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал»; -не зрозуміло яку суму наявної вимоги і на яких підставах ТОВ «Коллект Центр» намагається стягнути з неї кошти та в чию користь, оскільки сума кредиту (тіло кредиту) за договором про споживчий кредит №100168845 станом на 05.08.2021становило 5000 грн. 00 коп., нею було частково повернуто 900 грн. 00 коп.02.09.2021 року та 500 грн. 00 коп. 01.10.2021 року, станом на 30.11.2021 року Відповідачем зафіксовано борг у розмірі 8879, 25 грн. з яких 4500 грн. 00 коп. розмір заборгованості за тілом кредиту та 4379,25 грн. розмір заборгованості за процентам за користування кредитом. Станом на 27.06.2023 року ТОВ «Коллект Центр» заявляє/вимагає у неї 28 229,25 грн. відповідно розрахунку заборгованості; -відповідачем не надано доказів (платіжне доручення, прибутковий касовий ордер чи інший документ бухгалтерської чи фінансової звітності) про отримання коштів від ТОВ «Вердикт Капітал» в процесі фінансової діяльності останнього, в розумінні поняття факторингу. Також, у позовній заяві зазначено, що відповідач штучно створив умови для надмірного та незаконного нарахування коштів, збільшення боргу, уклавши Договір Факторингу №30-11-65, причиною чого стало незаконне вимагання збільшеної суми по кредиту ТОВ «Коллект Центр». Враховуючи вище викладене, позивачка, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 204, 215,216, 514, 516, 1077 ЦК України, просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.09.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі. У відзиві зазначено, що 05.08.2021 року між позивачем та відповідачем було укладеного договір про споживчий кредит № 100168845. Також зазначено, що посилання позивача на те, що вона належним чином виконала свої зобов`язання з кредитним договором не відповідають дійсності, оскільки згідно транзакцій за кредитним договором, станом на дату вчинення договору факторингу заборгованість позивача за договором про споживчий кредит установила 8879,25 грн., позивачем вчинялась лонгація кредитного договору в порядку п. 2.3. договору про споживчий кредит, з частковим оплаченням тіла кредиту та відсотків, що така відображено в додатку 3, та підтверджується меморіальними ордерами. Відповідач зазначає, що у зв`язку з невиконанням позивачем умов договору про споживчий кредит відповідач змушений був відступити своє право грошової вимоги до боржника - позивач за договором Факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року. В обґрунтування відзиву зазначено, що законодавство чітко визначає, що за дійсність переданої вимоги Клієнт відповідає перед Фактором, і це не є підставою для визнання договору факторингу недійсним, окрім того, позивач не оспорює дійсність кредитного договору, а її аргументи зводяться до незгоди з розміром нарахувань за кредитним договором, що не є підставою визнання недійсним оскаржуваного договору факторингу. 20.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив у якій позивачка просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі та частково викладено обставини аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Окрім того зазначено, що ТОВ «Вердикт Капітал» не надано підтвердження про право займатись факторинговою діяльністю, а саме не надано ліцензії щодо впровадження фінансової діяльності та надання фінансових послуг Факторингу. В судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. В судовому засіданні представника третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач явку свого представника в судове засіданні не забезпечив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, у відзиві просив розгляд справи здійснювати без представника на підставі поданих матеріалів. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 05 серпня 2021 року між позивачкою [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» було укладено Договір про споживчий кредит №100168845 - надалі Договір. Предметом Договору було отримання кредиту у розмірі 5000,00 грн.. строком на 15 днів з 05.08.2021 року по 20.08.2021 року. Судом встановлено, що 30 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №30-11-65 від 30 листопада 2021 року. Відповідно до додатку №3 до Договору Факторингу №30-11-65 від 30.11.2021, а саме акту примання-передання Реєстру Боржників за Договором Факторингу №30-11-65 від 30.11.2021 від 03.12.2021, за яким ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено даний Акт про те, що на виконання умов Договору Факторингу №30-11-65 від 30 листопада 2021, укладеного між Клієнтом та Фактором, Клієнт передав, а Фактор прийняв Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 3 063 штук, після чого з урахуванням умов Договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021, від Клієнта до Фактора переходять Права Вимоги Заборгованості від боржників і Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей. Загальна сума заборгованості складає 65 369 380,75 грн. Реєстр Боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору Факторингу №30-11-65 від 30.11.2021, будь-яких заувєаень до зазначеного реєстру немає. Згідно Виписки з реєстру боржників до Договору Факторингу №30-11-65 від 30.11.2021 до ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до умов Договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за Договором про споживчий кредит №100168845 від 05.08.2021. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права -вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У частині першій статті 1078, статті 1080 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», прийнято на підставі пункту 6 частини першоїстатті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, п. п. 2 п. 1розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг`операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене,розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг`не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірного договору факторингу при його вчиненні, та не може впливати на правомірність вказаного договору. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/4197/17 (касаційне провадження № 61-702св18), у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 344/6145/16 (касаційне провадження № 61-19981св18), у постанові Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі № 369/5388/16 (касаційне провадження № 61-17154св18) та інших. Позивачем не доведено та відповідних доказів не надано, що третя особа ТОВ «Вердикт Капітал» не має ліцензії щодо провадження фінансової діяльності та надання фінансових послуг, а тому не може бути стороною договору факторингу, клопотання про витребування вказаних доказів у разі неможливості самостійного їх отримання матеріали справи не містять та позивачем в судовому засіданні не заявлялись. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Декрет № 15-93) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 свідчить, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Аналогічний висновоквикладено упостанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 323/1762/16-ц (касаційне провадження № 61-33425св18) та у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 461/4267/15-ц (касаційне провадження № 61-13734св18). Таким чином, суд, досліджуючи договір факторингу, дійшов висновку, що він укладений сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору. Оспорюваний договір факторингу спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому при укладенні цього договору права боржника (позивача у справі не були змінені. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З аналізу вищезазначених положень, суб`єктом оспорювання договору може бути одна із сторін правочину, в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Мілоан» або інша заінтересована особа. Позивач не виступає стороною оспорюваного договору і не може бути заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та ч. 5 ст. 216 ЦК України з огляду на наступне: 1. Права заінтересованої особи порушені договором, який оспорюється, і можуть бути в такий спосіб відновлені або іншим чином захищені. 2. Інтереси заінтересованої особи можуть бути реалізовані, внаслідок чого вона здатна буде набути прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Тобто, обраний Позивачем спосіб захисту у виді визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги має бути спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів безпосередньо позивача. Внаслідок укладення оспорюваного позивачем договору факторингу 30-11-65 від 30.11.2021, відбулася заміна кредитора, за кредитним договором №100168845 укладення якого позивачкою не заперечується, при цьому це не спричинило ані зміну старих чи припинення існуючих, ані виникнення нових правовідносин між кредитором та позивачем. Між укладенням Договору факторингу та заборгованістю позивачки перед кредитором немає причинно-наслідкового зв`язку, адже заборгованість за кредитним договором утворилася не у зв`язку з укладенням Договору факторингу, а у зв`язку із укладання позивачем кредитного договору № №100168845 від 05.08.2021. У постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Суд відхиляє посилання позивача на те, що в тексті спірного договору відсутні відомості щодо обсягу переданих зобов`язань, оскільки, за своєю природою договір факторингу укладається відносно боргового зобов`язання, а відтак, містить повний обсяг переданих прав та обов`язків до нового кредитора. Докази того, договір факторингу, укладений між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал», порушує вимоги чинного законодавства, що відповідачі під час укладання договору факторингу не дотримали вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми такого договору, в матеріалах справи відсутні, позивачем такі докази не надані. Вказане також викладено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 року у справі № 461/4267/15-ц (провадження № 61-13734св18) Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована (зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили). Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Частиною 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Доводи позивачки, що її не було повідомлено про укладання Договору факторингу та передання права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал», що на її думку тягне за собою визнання вказаного договору недійним, суд оцінює критично, з огляду на наступне. Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. При цьому, самим договором про споживчий кредит №100168845 від 05.08.2021 прямо передбачено право кредитодавця ТОВ «Мілоан» відступлення права вимоги на користь Нового Кредитора, а саме згідно п. 3.2.6 вказаного Договору кредитодавець має право, крім інших передбачених законодавством та цим Договором прав: відступити, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. У випадку, якщо після відступлення прав вимоги за цим Договором Кредитодавець отримає від Позичальника платіж (кошти) для погашення існуючої заборгованості за цим Договором такий платіж (кошти) відповідно до ч.2 ст.516 Цивільного кодексу України Позичальнику не повертаються і зараховуються в рахунок виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором. Окрім того, частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5. Згідно ч. 1 ст. 1081 ЦК України Клієнт (TOB «MIJIOAH») відповідає перед фактором (ТОВ «Вердикт Капітал») за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Отже, законодавство чітко визначає, що за дійсність переданої вимоги Клієнт відповідає перед Фактором, і це не є підставою для визнання договору факторингу недійсним. Крім того, позивач не оспорює дійсність кредитного договору, а її аргументи зводяться до незгоди з розміром нарахувань за кредитним договором №100168845, що не є предметом розгляду вказаної справи та не є підставою визнання недійсним оскаржуваного договору факторингу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України. Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. Дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи документи, можна прийти до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідача. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Суд прийшов до висновку, що ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» дотримано норми чинного законодавства при укладанні 30 листопада 2021 року Договору Факторингу №30-11-65. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Таким чином інші доводи позивача не впливають на вищевказані висновки суду щодо встановлення судом дотримання відповідачами вимог чинного законодавства при укладанні 30 листопада 2021 року Договору Факторингу №30-11-65. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed