Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що відповідно до укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] кредитного договору № б/н від 18.01.2013 року, [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. [INFO] [PERSON] помер, та його спадкоємцем є [PERSON] 31.08..2022 року до спадкоємця було направлено лист - претензію, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за вказаним кредитним договором становить 9850,16 грн., що просять стягнути з відповідача [PERSON] та судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.11.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем було подано відзив, в обґрунтування якого зазначила, що нею не підписувались документи, у тому числі заява-анкета від 18.01.2013 та ніяких виписок з її рахунку позивачем не було надано. Після смерті її чоловіка [PERSON] нею було проінформовано позивача про його смерть з наданням копії свідоцтва про смерть, що свідчить про обізнаність у 2021 році позивача про смерть спадкодавця, що підтверджується також випискою за договором за період з 26.02.2008 по 04.11.2022. Тобто після надання нею копії свідоцтва про смерть [PERSON] позивач із серпня 2021 року припинив нарахування відсотків за використання кредитного ліміту, однак претензію до нотаріуса направив тільки у травні 2022 року, з пропуском установленого шестимісячного строку, передбаченого ст. 1281 ЦК України. Позивачем не надано доказів отримання нею листа-претензії від 16.08.2022. Нею не подавалась заява до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , позивачем не надано доказів, що [PERSON] узагалі за життя володів рухомим чи нерухомим майном. Факт її реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того. Що саме вона є спадкоємцем та прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Доказів відкриття розрахункового рахунку, видачу картки, її номер, перерахування коштів на картку або зарахування кредиту на рахунок [PERSON] не надано. Підтвердження про ознайомлення [PERSON] з умовами та тарифами банку, відсутнє. У позові зазначено про укладення договору 18 січня 2013 року, але виписку за договором № б/н надано за період з 26.02.2008 по 04.11.2022. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, вважають свої позовні вимоги обґрунтованими, та просять їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити покладаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що 18.01.2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК». До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов`язківПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором від 18.01.2013 року, станом на 01.11.2022 року та на момент смерті [PERSON] становить 9850,16 грн., яка складається з наступного: 9850,16 грн. - заборгованість за тілом кредиту в тому числі за простроченим тілом кредиту. 10.05.2022 року позивачем було направлена претензія кредитора до Другої Криворізької державної нотаріальної контори, в якій позивач просив повідомити чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити його кредиторські вимоги в спадкову масу, повідомити спадкоємців про наявність заборгованості перед банком, повідомити чи зверталися спадкоємці із заявами про прийняття або відмову від прийняття, повідомити відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, повідомити відомості про видані свідоцтва про право на спадщину, та про осіб, які такі свідоцтва отримали. 15.08.2022 року банк отримав відповідь від Другої Криворізької державної нотаріальної контори, якою було повідомлено банк, що претензія кредитора щодо кредитних зобов`язань [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрована та долучена до спадкової справи № 908/2021. Також повідомлено, що з заявами про прийняття спадщини чи про відмову від неї зі спадкоємців ніхто не звертався. Свідоцтва про право на спадщину ще не видавались. 16.08.2022 року на адресу [PERSON] було направлено лист-претензію із вимогою сплатити заборгованість позичальника за кредитним договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно зі ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. За змістом ст.1218, ч.3 ст.1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. Оскільки боржник помер, то відповідати перед АТ КБ «ПриватБанк», на підставі ст.ст.1281,1282 ЦК України, за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємця боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: коло спадкоємців, які прийняли спадщину; чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Таким чином, законодавець чітко встановлює процесуальний порядок встановлення обставин, що має значення для вирішення спору про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємця боржника. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За приписом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 525 ЦК заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин - 18.01.2013 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом - 06.02.2023 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В анкеті-заяві від 18.01.2013 року, підписаній позичальником [PERSON] не зазначено розміру відсотків та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відповідно до яких передбачена сплата відсотків за користування кредитом та пені, [PERSON] не підписував. Отже, судом встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків, пені, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч.1,3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, відобразивши її у постанові у справі №342/180/17 від 03.07.2019. Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину, матеріали справи не містять, як і будь-яких доказів на спростування заборгованості щодо суми кредиту за цим правочином. З виписки по рахунку вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, а також поповнював картковий рахунок. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] банком було встановлено кредитний ліміт 18.01.2013 року в розмірі 15000,00 грн, який у період з 26.02.2019 року по 06.07.2020 року поступово було зменшено до 14186,11 грн., та 31.07.2020 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75/ передбачає, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості [PERSON] за тілом кредиту. Аналізуючи надані суду докази, а саме розрахунок заборгованості в якому станом на 01.11.2022 року та на момент смерті [PERSON] відображено суму тіла кредиту на звітну дату - 9850,16 грн, разом з цим убачається, що нараховані банком відсотки погашалися в тому числі за рахунок кредитних коштів (шляхом списання самим банком коштів кредитного ліміту), що призводило до збільшення поточного тіла кредиту. Суд приходить до висновну що сума заборгованості у розмірі 9850.16 грн, є не доведеною, а отже суд проводить власний обрахунок виходячи з виписки по рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості, при цьому враховує фактичні витрати по картці, проведені позичальником. Так аналіз банківських операцій, здійснених [PERSON] за кредитним договором №б/н від 18.01.2013 року, свідчить про те, що за період з 18.01.2013 року по 25.05.2021 року позичальником було фактично використано з карткового рахунку кошти на суму 86764,68 грн., внесено на погашення кредитної заборгованості на суму 119700,69 грн., в тому числі 8612,47 грн., на сплату відсотків за період з 28.02.2013 року по 30.04.2015 року. Також починаючи з 31 травня 20 15 року по 01 червня 2021 року Банк щомісячно нараховував та списував відсотки за користування кредитним лімітом за рахунок кредиту, загальна сума яких становить 36861,95 грн. Тому тіло кредиту в тому числі прострочене тіло кредиту, яке просив стягнути позивач, є фактично відсотками за користування кредитними коштами та видами комісій, що не може вважатися наданими позичальнику в користування коштами. Отже відповідачем повернуто фактично отримані кредитні кошти та в повному обсязі погашено зобов`язання за тілом кредиту перед позивачем, а позивач не надав доказів щодо підстав та обґрунтованості нарахування і стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст. 12, 13,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed