Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

24 жовтня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить: - встановити факт розірвання шлюбу 12.11.2020 року, між подружжям [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 123 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки на підставі рішення будьонівського міжрайонного суду м. Донецька донецької народної республіки (заочне) про розірвання шлюбу; - встановити факт народження дитини [PERSON] , [INFO] , місце народження Україна, місто Донецьк, Донецька область, матір`ю дитини є [PERSON] , [INFO] , громадянка України, яка народилась у м. Донецьк, Донецька область. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначає, що з 18 вересня 2009 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 12 листопада 2020 року ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки на підставі рішення будьонівського міжрайонного суду м. Донецька донецької народної республіки даний шлюб було розірвано. [INFO] заявниця народила сина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 17.06.2022 року серії [NUMBER] , виданого ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки, запис акту про народження від 17.06.2022 № 165. [PERSON] не є батьком дитини. Розірвання шлюбу та народження дитини відбулось на окупованій території м. Донецька, де тимчасово діє юрисдикція та застосовується законодавство російської федерації. Тому, свідоцтво про розірвання шлюбу та свідоцтво про народження дитини, видані за формою, встановленою днр, яка є неприйнятною для українських органів реєстрації актів цивільного стану, є недійсними і не створюють юридичних наслідків. Заявниця не має іншої можливості підтвердити факт розірвання шлюбу, аніж звернутися до суду із заявою про встановлення юридичних фактів. Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі (а.с. 21) Заявниця в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутність, заявлені вимоги підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч.2 ст. 247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. 18 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] , відповідно до якого прізвище дружини було змінено на « [PERSON] » (а.с. 13). 24 листопада 2020 року шлюб між подружжям було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданим ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки, російською мовою (а.с. 14). [INFO] народився [PERSON] , про що ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки видано відповідне свідоцтво російською мовою (а.с. 15). Згідно вказаного свідоцтва матір`ю дитини вказана заявниця по справі [PERSON] , відомості про батька - відсутні. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до статті 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Відповідно до пп. 4,7 п. 1, частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо розірвання шлюбу та народження дитини, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Із заяви [PERSON] слідує, що 12 листопада 2020 року ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки шлюб між нею та [PERSON] було розірвано за актовим записом № 123; [INFO] народився [PERSON] свідоцтво про народження, якого видане ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції донецької народної республіки за актовим записом № 165. Отже, згідно з Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» шлюб розірвано; дитина народжена на тимчасово окупованій території України. У зв`язку із розірванням шлюбу та народженням дитини на тимчасово окупованій території заявниця не могла отримати дублікати відповідних свідоцтв на підконтрольній Україні території із внесенням відповідних актових записів у Державний реєстр актів цивільного стану як підтвердження припинення відповідних шлюбних стосунків та народження дитини на державному рівні. Враховуючи, що встановлення факту розірвання шлюбу між заявницею та [PERSON] ; народження дитини [PERSON] на тимчасово окупованій території має значення для реалізації її особистих немайнових прав та прав її малолітнього сина, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог та необхідності їх повного задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved