Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила шлюб з відповідачем, зареєстрований 11 лютого 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №73 - розірвати. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки, ведення спільного господарств. Фактичні шлюбні відносини припинені з лютого 2022 року. Сторони втратили почуття любові та поваги. Позивач вважає, що сім`я розпалася остаточно і відновлена бути не може. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву в повному обсязі, просив її задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені. Пояснивши суду, що строку на примирення з відповідачем позивачу не потрібно. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначав про те, що судом порушено правила підсудності; позовна заява підписана не позивачем, а її представником; є не вирішені з позивачем питання з приводу проживання неповнолітньої дитини; розділу спільно нажитого майна та інших питань. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої малолітньої дитини, що має істотне значення. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб 11 лютого 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №73, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.11). Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (арк.с.12). Згідно ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч.ч.3, 4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. В судовому засіданні сторонам було роз`яснено право та вжити заходи для примирення подружжя, проте, сторони таким правом не скористались, від надання строку на примирення відмовились. За таких обставин, суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заперечення відповідача в частині порушення правил підсудності, суд не приймає до уваги, оскільки згідно відповіді №182382 від 11.08.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, місцем реєстрації відповідача [PERSON] є [ADDRESS] , а місцем реєстрації позивача [PERSON] , згідно відповіді №182377 від 11.08.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, є [ADDRESS] , що відноситься до територіальної підсудності Чечелівського району м.Дніпра, та територіальної підсудності Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, а отже, відповідає положенням ч.2 ст.28 ЦПК України, згідно якої, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти. Враховуючи, що на утриманні позивача є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , позивачем вірно обрано підсудність справи за її вибором. А тому заперечення відповідача є неспроможними. Посилання відповідача про те, що позовна заява підписана не позивачем, а її представником, також не грунтуються на законі, оскільки в силу вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що визначено пунктами 1,2 ч.1 ст.62 ЦПК України. Матеріали справи містять ордер адвоката Бубирєва С.В. на представлення інтересів позивача [PERSON] (а.с.13). Всі інші заперечення представника відповідача щодо наявності не вирішених питань з приводу проживання неповнолітньої дитини; розділу спільно нажитого майна та іншого, які дані останнім в судовому засіданні, суд не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на законі. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду, що визначено ч.8 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що ані позивачем, ані її представником до закінчення судових дебатів у справі останніми не було зроблено відповідної заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначена вимога позивача задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 073 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial