Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті, складеного [PERSON] , зареєстрованого у спадковому реєстрі за №55959497, номер бланку ВВТ 571554, реєстровий №246 від 9 квітня 2014 року, та посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу. Позов мотивує тим, що [INFO] у віці 87 років померла його мати [PERSON] . До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки [PERSON] , а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: житловий будинок який знаходиться у [ADDRESS] . Вказує, що на початку 2014 року у спадкодавиці загострились захворювання, які вимагали постійного догляду, яким займався позивач. Спадкодавиця хворіла на ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, церебральний атеросклероз, атеросклетичний кардіосклероз, шийний атеросклероз (остеохондроз). Внаслідок даних захворювань та похилого віку спадкодавиця мала часті головокружіння, запаморочення, забувала де вона знаходиться і що робить в даний момент, мала загальне погане самопочуття, млявість, такий стан спадкодавці 9 квітня 2014 року можуть підтвердити свідки. В цей час на початку 2014 року священнослужителі о.Василь та о. [PERSON] звернулись до позивача із проханням зареєструвати за його адресою неповнолітнього племінника [PERSON] , у задоволенні прохання позивач відмовив, однак із довідки від 10 січня 2018 року з місця проживання про склад сім`ї і прописки дізнався про те, що 17 квітня 2014 року за вказаною адресою крім спадкодавиці був зареєстрований також відповідач. Крім того стверджує, що 2014 року [PERSON] та священнослужителі о. [PERSON] та о. [PERSON] на зустрічі у них у Родинному домі «Покрова», вчиняли тиск на матір позивача з метою відмови від вимог повернути зниклі з дому спадкодавиці цінності. Вказує, що спадкодавиця була набожною віруючою особою, а тому настанови священнослужителів вважала необхідними для виконання. Позивач вважає, що саме останні змусили померлу скласти заповіт на [PERSON] вихованця Родинного дому «Покрова». Зазначає, що у позивача є підстави вважати, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту від 9 квітня 2014 року як розпорядження [PERSON] на випадок її смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати внутрішній волі. При особистих розмовах мати позивача всі роки казала, що написала на позивача заповіт і будинок має бути його, оскільки тільки позивач постійно жив у ньому, його утримував, постійно жив із матір`ю і доглядав за нею. В 2014 році скориставшись станом матері позивача, яка не усвідомлювала значення своїх дій о. [PERSON] та о. [PERSON] вчинили примус на неї, внаслідок чого з`явився ще один заповіт, про який позивач дізнався із витягу зі спадкового реєстру 20 березня 2018 року, згідно з яким було знайдено інформацію про чинний заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за №3408754, номер бланку НА 0631111, реєстровий №1-3604 від 29 липня 1997 року та про чинний заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за №55959497, номер бланку ВВТ 571554, реєстровий №246 від 9 квітня 2014 року. Відтак на підставі ст. 225 ЦК України просить визнати вказаний заповіт недійсним як такий, що вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій. Щодо попереднього розміру судових витрат вказав, що такий складається з судового збору. Матеріали позову були подані до Личаківського районного суду м. Львова 3 травня 2018 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 21 травня 2018 року відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання. 3 липня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов, згідно з яким заперечує проти позову [PERSON] та в задоволенні такого просить відмовити. Вказує, що народився [INFO] , його маму звали [PERSON] , а маму останньої - [PERSON] , [PERSON] є донькою [PERSON] , тобто вона є його прабабою по материнській лінії. В 2002 році померла його мама, а через декілька років помер батько і відповідач зі своєю сестрою [PERSON] стали сиротами. До 2006 року він жив зі своєю прабабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2006 по 2011 роки жив у батькових родичів, а з 2011 по 2016 роки проживав у сиротинці Родинний дім «Покрова» і його вихователями були о.Василь та о. [PERSON] . При цьому відповідач зазначив, що на даний час вже є повнолітнім, проте не може повернутися в свій будинок, бо там живе його вуйко [PERSON] зі своєю цивільною дружиною. Стверджує, що позивач погрожував йому і [PERSON] розправою, якщо [PERSON] повернеться до будинку. Також відповідач стверджує, що [PERSON] ніколи не хворіла на психічні хвороби, не лікувалася в психіатрів та не потребувала сторонньої допомоги, за її життя [PERSON] не звертався до суду з проханням обмежити дієздатність [PERSON] . Вказує, що [PERSON] свідомо заповіла будинок йому - [PERSON] , як своєму улюбленому правнуку. Вважає, що перелічені в позовній заяві діагнози [PERSON] не є розладами психіки і не впливають на психічний стан. Крім того зазначає, що з позовної заяви на його думку не зрозуміло, з якої саме підстави позивач просить визнати заповіт недійсним. Також у відзиві відповідач заперечував проти виклику і допиту свідків, а також формулювання питань, які позивач просив поставити перед експертами. Окрім того зазначив, що орієнтовний розрахунок його судових витрат складається з: складання адвокатом відзиву на позов 2000 гривень; участь адвоката у судових засіданнях 5000 гривень; ознайомлення адвоката з матеріалами справи 800 гривень; усні консультації адвоката 500 гривень. Вказав, що докази судових витрат надасть протягом п`яти днів після проголошення рішення суду. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 19 липня 2018 року судом було витребувано в третьої особи приватного нотаріуса ЛМНО Мазур О.І. матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] 30 липня 2018 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №19/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] 31 липня 2018 року представник позивача [PERSON] адвокат Гінатуліна Ю.О., яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23 лютого 2018 року, подала відповідь на відзив, відповідно до якої просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Щодо тверджень відповідача про те, що [PERSON] ніколи не хворіла на психічні розлади та позивач ніколи не звертався до суду порушуючи питання про її дієздатність звертає увагу на положення ч. 1 ст. 225 ЦК України та постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також зазначає, що особа може не усвідомлювати значення своїх дій або бути нездатною керувати ними не лише внаслідок психічних розладів, а й внаслідок впливу різних чинників, вичерпний перелік яких не встановлено. Щодо виклику і допиту свідків вказала, що з врахуванням наведеного вище для підтвердження стану розладу здоров`я [PERSON] на дату вчинення оспорюваного заповіту та усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати своїми діями, необхідно допитати свідків, що на той час бачилися із померлою, говорили із нею та зможуть дати свідчення про стан здоров`я останньої. Щодо формулювання питань, поставлених перед експертом зазначила, що ЦПК України не містить вимог до таких, а поставлені питання є обґрунтованими, оскільки стосуються предмету дослідження. При цьому представник позивача звернула увагу на строки для подання відзиву та процесуальні вимоги до змісту такого, зокрема на те, що у відзиві відповідач не посилається на жодні докази та норми права. Також вважає заявлений відповідачем орієнтовний розрахунок судових витрат необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу [PERSON] , на час проведення посмертної судово-психіатричної експертизи провадження у справі зупинено. 12 лютого 2019 року на адресу суду надійшов лист з КЗ ЛОР ЛОКПЛ від 28 січня 2019 року, відповідно до якого експертом зазначено, що матеріали справи містять недостатньо інформації для проведення судово-психіатричної експертизи та надання відповідей на поставлені судом запитання. Для проведення судово-психіатричної експертизи просять допитати сторони, свідків, нотаріуса щодо особливостей поведінки, психічного стану у період, близький до укладання правочину. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду. 18 березня 2019 року представником позивача [PERSON] , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23 лютого 2018 року, подано клопотання про виклик свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У підготовчому засіданні 17 квітня 2019 року відповідачем подано клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про допит свідків та постановлено допитати у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; задоволено клопотання відповідача [PERSON] та постановлено допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 27 травня 2019 року представник позивача [PERSON] позов підтримала з мотивів, викладених у ньому, просила позов задовольнити. Додатково вказала що підставою для звернення з позовом є те, що спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та на неї чинився тиск. Відповідач [PERSON] в даному засіданні вимоги позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] , який діяв на підставі ордеру серії ЛВ №125595 від 9 травня 2018 року, проти задоволення позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві, в задоволенні позову просив відмовити. В судовому засіданні 12 вересня 2019 року позивач [PERSON] позов підтримав з мотивів, викладених у ньому, просив такий задовольнити. Вказав, що спадкодавець була хвора, на неї чинили тиск, тому вона підписала заповіт. Допитаний в даному засіданні як свідок позивач [PERSON] вказав, що відповідач [PERSON] є його племінником, а померла [PERSON] була його матір`ю. Коли померла мама [PERSON] вони з мамою [PERSON] взяли його на виховання, однак коли з тюрми вийшов батько [PERSON] , то забрав останнього до себе. Потім в 2011 році [PERSON] віддали в сиротинець при церкві. Коли відповідачу мало бути 16 років він приходив і просив зареєструвати його, але [PERSON] не міг. Потім без його відома забрали документи, зареєстрували [PERSON] в будинку і змусили [PERSON] скласти заповіт, про який він дізнався вже після смерті останньої. Вказав, що протягом життя [PERSON] хворіла, з 2012 року і до її смерті він доглядав за нею, в 2012-2014 роках возив її до лікарів, в тому числі у психлікарню, оскільки вона мала психічні розлади, також були випадки коли вона включала газ і не виключала його. Також зазначив, що в будинку все будував він, хата та все що в ній належить йому, відповідач за [PERSON] не доглядав, з`явився лише через місяць після її смерті. Допитаний у якості свідка [PERSON] повідомив, що дружить з [PERSON] з 90-их років, допомагав йому в будівництві, зокрема ставив пічку. Також з того ж часу добре знав його маму [PERSON] . Вказав, що спочатку вона поводилась нормально, але потім в 2012-2014 роках почала все більше забуватись, з 2013-2014 років її стан здоров`я різко погіршився. Одного разу остання палкою вибила комин в пічці, казала, що дрова в пічку не лізуть. Могла піти на двір чи в магазин і забутись де її дім. З часом її поведінка ставала все більш неадекватною, були випадки коли плуталась в датах, не впізнавала людей. Коли він працював у них в будинку [PERSON] сама готувала їсти, запалювала газ, ставила щось готувати і забувала про це поки не починала горіти каструля, могла відкрити газ і не запалити його. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що знає сім`ю [PERSON] з дитинства, також у неї були дружні стосунки з відповідачем [PERSON] , оскільки знала його маму. Коли [PERSON] було 2 роки він потрапив в сім`ю позивача, а коли йому було 4 роки померла його мама, тому фактично позивач виховував його. Коли [PERSON] був у 6 класі з`явився його батько, який був у в`язниці, та сказав що забере його. Потім їй стало відомо, що [PERSON] оформили в сиротинець при церкві Покрови. Мати [PERSON] [PERSON] хворіла, після 2010 року в неї стався перепад в хворобі, в неї була пухлина в головному мозку, порушений кровообіг, координація рухів, були випадки коли остання втрачала свідомість і падала, зламала руку і ногу. Після цих випадків свідок почала частіше її відвідувати, прибирала в хаті, допомагала їй, мила її. В 2013-2014 роках психічний стан [PERSON] суттєво погіршився, позивач [PERSON] возив її по лікарях, також такі приїжджали до неї. Позивач дуже доглядав за мамою, змушений був піти працювати на пів ставки бо вона потребувала нагляду. [PERSON] включала газові крани, однак не запалювала їх, взимку так сильно розпалювала пічку, що вона одного разу в 2014 році розвалилась. Втрачала пам`ять, не могла прийти додому, кілька разів приходила до неї в такому стані і казала, що не може знайти шлях додому. Шепотіла собі під ніс, коли до неї звертались не відразу реагувала. Казала, що її часто обманюють в обміні валют, де вона щомісяця міняла 50 євро, які їй передавала донька через шофера, який возив посилки. В кінці 2013 року розуміла, що робить збитки випускаючи газ. Щодо майна, то знає, що у власності [PERSON] були будинок і земля, остання казала, що хоче залишити майно [PERSON] , в 1997 році склала на нього заповіт. 12 січня 2014 року на її дні народження [PERSON] казала, що позивач [PERSON] буде господарем хати після її смерті, оскільки він її лікував і годував. Також зі слів [PERSON] позивач допомагав оплачувати комунальні послуги. Допитаний у якості свідка відповідач [PERSON] вказав, що [PERSON] була його прабабцею, а [PERSON] є її сином, з останнім стосунки ворожі. Жив з ними з 2 до 8 років, за ним наглядав дід, але коли останній був на роботі, то залишав його в прабабці. Коли йому було 8 років з в`язниці вийшов його батько, який відбував покарання в Білорусії за торгівлю валютою. Батько розшукав його, познайомив з своєю сім`єю, однак не зміг забрати в таку, пояснював, що йому не хотіли дати опіку у зв`язку з трьома судимостями. В той час у [PERSON] не було прописки, про нього дізналась опікунська рада та оскільки він вважався сиротою його віддали в сиротинець родинного дому в церкві Пресвятої Богородиці, де він прожив з 13 до 18 років. За цей час часто, раз чи два на тиждень, провідував прабабцю [PERSON] , бо було недалеко, вона також його провідувала кілька разів. Остання сама платила комунальні послуги, скаржилася йому, що позивач не платить, сама готувала та дбала за будинок. В кінці зими 2014 року опікун [PERSON] отець [PERSON] , заговорив про оформлення паспорту, для цього потрібно було реєстрацію, про це він поговорив з прабабцею і повідомив позивача. [PERSON] сказав що йому треба порадитись з юристом, у зв`язку з чим [PERSON] дав останньому номер свого опікуна. Замісник опікуна [PERSON] дзвонив позивачу, однак той не відповідав, відтак [PERSON] взяв документи на будинок і з`ясував, що власником такого є прабабця, а позивач на реєстрацію не впливає, після чого [PERSON] дала згоду на його реєстрацію. В кінці зими березні 2014 році, точної дати не пригадує, він з [PERSON] забрали [PERSON] з дому і поїхали в паспортний стіл, де остання підписала документи для здійснення його реєстрації, після чого відвезли її назад (16 років [PERSON] виповнилося 18 березня 2014 року, по паспорту дата видачі паспорту і реєстрації [INFO] ). Через деякий час після того [PERSON] прийшла до нього, казала, що позивач свариться і хоче зняти його з реєстрації. Також після прописки вона прийшла до [PERSON] і передала йому кошти, близько 2 тисяч доларів та 1,5 тисяч євро, бо боялась позивача, який все в хаті шукав, ймовірно документи на будинок, які в той час знаходились в [PERSON] , оскільки він брав їх для реєстрації і потім вони ще їздили узгоджувати межі земельної ділянки. Зокрема були в міській раді, де подивились, що документи в порядку. У позивача і його сестри були сумніви щодо меж земельної ділянки, [PERSON] переживала, що позивач хоче продати будинок. Заступник опікуна поцікавився в неї кому вона хоче залишити будинок і запропонував скласти заповіт на [PERSON] , сказав, що має знайомого нотаріуса. 9 квітня 2014 року в першій половині дня оформляли заповіт, [PERSON] приїхала сама, вони з [PERSON] її зустріли біля Винниківського базару, прийшли до нотаріуса. Нотаріус говорила з [PERSON] , пояснювала, що можна оформити дарування, але не було документів на землю, тому оформили заповіт. Заповіт [PERSON] читала сама, їй роздрукували великими буквами на кілька сторінок, окулярів в неї не було, її зір і стан здоров`я дозволяв їй заповнити заповіт. Востаннє [PERSON] відвідувала сиротинець на початку літа 2014 року, коли прийшла казала, що [PERSON] вимагає документи на будинок, на що [PERSON] сказав їй передати останньому, що документи у нього. За кілька днів до сиротинця приїхав [PERSON] з [PERSON] та якимось юристом, яка вимагала повернути документи та казала що заявить в поліцію. [PERSON] запропонував запитати думку в прабабці, [PERSON] привіз її, [PERSON] сказав їй зайти до о.Михайла, щоб той пояснив їй ситуацію, вона близько 5 хв. розмовляла з останнім, в той час [PERSON] та [PERSON] були за дверима. Після цього документи на будинок залишились в о.Михайла, паспорт [PERSON] теж близько місяця був у них, потім вона його забрала. На початку 2014 року коли в будинку був ремонт [PERSON] жила в родичів у внучки Іри, казала, що не хотіла вертатись додому, бо [PERSON] скандалив з нею. Восени 2014 року прабабця розповідала, що була на пошті і в неї виявився рахунок на 200 гривень, а в неї завжди був близько 100 гривень, про що вона сказала і їй змінили рахунок на попередню суму. В 2015 році коли [PERSON] закінчив перший курс він приходив до прабабці, був також інший внук, літом того року поїхав в поїздку Європою, повернувся в середині вересня і провідав прабабцю, питав чи приходить інший внук, казала, що ні, бо вона перестала давати кошти. Потім він кинув університет і почав багато подорожувати, коли був в [PERSON] йому подзвонили і сказали про інсульт в прабабці, сказали вертатися, бо немає кому її доглядати, але коли був у В`єтнамі йому повідомили, що остання померла. [PERSON] була побожною, два-три рази на місяць ходила в церкву. [PERSON] не був обізнаний з її хворобами та не брав участі в піклуванні про її хвороби, при ньому окрім цитрамону і мазі на коліна ліків остання не вживала. Дивної поведінки в неї не було, казала, що могла забувати де гроші, але на наступний день згадувала, про газ і пічку йому відомо не було. Знає, що в неї було медичне втручання в січні 2017 року, тоді вона вже плуталась, кілька разів питала хто купив торт. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що [PERSON] є її внуком, [PERSON] знає як сина прабабці [PERSON] , з якою була знайома з 2006 року. Остання часто приходила до неї і відвідувала [PERSON] в сиротинці. В 2015 році прийшла та розповіла, що син [PERSON] сварив її за те, що віддала документи та гроші. Також казала, що змушена піти з хати, бо син не давав спати через документи. Розповідала про доньку в Італії, казала, що та висилає їй посилки, але коли приїхала до Львова сварилась, що віддала хату на церкву. Дуже любила правнуків [PERSON] і його рідну сестру [PERSON] . Що хотіла робити з хатою ніколи не казала, тільки розповіла, що віддала документи на зберігання в церкву Покрови. В неї була нормальна мова, вона сама ходила, в тому числі до церкви, читала молитовник, самостійно могла читати. Комунальні послуги платила сама, розповідала про ситуацію, що прийшло 200 гривень за телефон і вона добилась зменшення суми. Казала, що коли проводили каналізацію дала сину гроші, але ні каналізації, ні грошей. Жалілась на внуків, одного разу прийшла заплакана, бо пішла до внучки, був лише чоловік, останньої, який залишив її сидіти саму і сказав, що якщо хочеш чаю, то запиши на мене хату. Про наявність у неї проблем зі здоров`ям не знала і не помічала, остання сама пересувалась в тому числі зимою, ходила без палички. Казала, що в силі все сама зробити, сама прибирала. Приходили до неї в гості вдвох з [PERSON] більше п`яти разів, ходили з нею на цвинтар до якого близько 15 хвилин ходьби. В останній рік її життя зустрічалась з нею рідко, весною 2017 року вона прийшла з якоюсь жінкою, бо забула шлях, до того все було нормально. Коли в неї стався інсульт спочатку про це не знали, відвідували її рідко, бо не хотіли перетинатись з її родичами. Дізнались випадково, дочка та внучка [PERSON] хотіли прийти допомогти поприбирати, але позивач [PERSON] не дав, сказав що закриває її поки на роботі. В судовому засіданні 4 грудня 2019 року допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що [PERSON] є її клієнтом, знайома з останнім з 2002-2003 років, час від часу останній розповідав про маму, що вона похилого віку та він допомагає їй, час від часу просив допомогти йому помити мамі голову, підстригти її та обрізати їй нігті. В 2016-2017 роках бачила [PERSON] один раз в місяць-півтори, вона плуталась в датах, іменах, сприймала її за племінницю, самостійно не могла обходитись, думки висловлювала нечітко. З сином в неї стосунки були хороші, продукти харчування купував він, також він оплачував послуги свідка. Про [PERSON] говорила, що є внук, дуже хороший хлопець. Останній раз бачила останню в 2017 році, була несвідома, питалась для чого мити голову, рухи були некоординовані, голову помити їй було важко, бо завжди жалілась, що їй холодно. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що [PERSON] є її двоюрідним братом, відповідача [PERSON] бачила як приходила до тітки [PERSON] , знає що вона його виховувала. Розповіла, що часто навідувалась до тітки, затримувалась у неї порозмовляти, остання розпитувала про всіх. Бачила як позивач [PERSON] приходив з роботи і приносив продукти, піклувався про неї. Останні роки [PERSON] розповідала, що погано почувалась, могла на вулиці впасти. Останнім часом не впізнавала людей, плуталась в датах, одного разу не впізнала рідного брата з синами. На вулицю ходила з паличкою, яку купив позивач. Самостійно в побуті їй обходитись було тяжко. Могла піти з дому на довго і не повідомити. Останніми роками її не можна було саму залишати в хаті. [PERSON] була дуже релігійною, щонеділі і кожного свята ходила до церкви, до церкви Покрови не ходила. Про заповіт з нею не говорили. В судовому засіданні 28 січня 2020 року допитаний у якості свідка [PERSON] повідомив, що [PERSON] був його підопічним з 14 липня 2011 року і до досягнення 18 років коли перебував в родинному домі, [PERSON] бачив лише два рази. Вказав, що знайомий з [PERSON] , вона була здоровою і свідомою в тому, що робила, коли складала заповіт на користь [PERSON] . Жодних ознак, що [PERSON] хворіла психічно чи фізично не спостерігав, її стан в 2011-2014 роках був однаковим. Вона була середнього зросту, стара, зсутулена, ходила як вільно так і з паличкою. [PERSON] приходила до [PERSON] щотижня, говорила, що дуже його любить. [PERSON] часто відвідував її також, цікавився її здоров`ям, але про те, чи останній повідомляв про її хвороби свідок не пригадує. Крім неї [PERSON] також відвідували бабця, сестра і ще одна особа, яку свідок не пригадує. [PERSON] розповідала, що [PERSON] виховувався у неї вдома. Вона вже тоді думала як допомогти [PERSON] з житлом, кілька разів говорила чим вона може допомогти правнуку, щоб він не лишився без нічого, говорила про прописку та дарування. Йому відомо, що [PERSON] прийшла та виявила бажання скласти заповіт на [PERSON] , вони поїхали з його заступником [PERSON] до нотаріуса. Нотаріуса порадив він, оскільки був з нею знайомий, жодної зацікавленості у складенні заповіту не мав. Після складання заповіту [PERSON] і надалі відвідувала [PERSON] , часто жалілась на сина, що він її сварить, погрожує, казала, що приходилось ночувати не вдома в друзів, говорила про якусь дачу. Конфлікт з сином почався коли остання прописала [PERSON] , про це вони її просили, щоб оформити йому паспорт. У зв`язку з агресивною поведінкою сина вона вирішила принести документи та принести їм, щоб вони зберігали їх в сейфі, потім принесла кошти, бо переживала, що син забере їх. Коли документи зберігались у них в родинному домі, приїхав позивач з жінкою і юристом, поводились агресивно, погрожували, казали їм, що вони не мають права тримати документи і хочуть продати житло, на що свідок повертати такі відмовився, оскільки вони були залишені не йому, а [PERSON] тому й повертати такі мав останній. [PERSON] з його супутницями погрожували викликати поліцію. Після цього покликали [PERSON] , яку хтось привіз, він в присутності [PERSON] поговорив з нею і пояснив ситуацію, після чого остання написала заяву про те, що залишає документи на зберігання та в присутності [PERSON] і [PERSON] сказала, що документи віддавати не буде. У зв`язку з поведінкою її сина радили [PERSON] звернутись в поліцію, але вона ймовірно не хотіла розголосу. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що [PERSON] є її дядьком, з ним не спілкується, а [PERSON] її рідний брат, у них спільна мати, з останнім у неї хороші сімейні стосунки. Знає, що бабця [PERSON] заповіла братові свій будинок, а дядько оскаржує заповіт. Вказала, що прабабця виховувала їх з малечку, [PERSON] було 2 роки коли вона їх забрала, до своєї смерті остання піклувалась про них. [PERSON] працювала на городі, по дому, їздила на ринок, ходила за покупками, купувала ліки і оплачувала комунальні послуги сама, були випадки коли свідок ходила з нею на пошту оплачувати рахунки. В будинку не було каналізації, тому вона користувалась відром і носила воду відрами на кухню, милась в нагрітій воді. Жалілась на [PERSON] , що він довго використовував Інтернет і прийшов великий рахунок. Позивач [PERSON] жив кілька днів в пані [PERSON] , кілька днів з бабцею, пані [PERSON] бабця представляла як його дружину, однак [PERSON] її так не називав. Коли вони жили у них [PERSON] працював водієм в похоронній службі. [PERSON] відвідувала [PERSON] коли він був в притулку. Свідок прабабцю відвідувала не часто, бо навчалась, спочатку з 2012 до 2014 року на прикладній математиці, потім з 2014 до 2019 років на прикладній лінгвістиці, в 2014 році була в [PERSON] близько трьох разів, спільні фото з останньою має лише за 2010-2011 роки. Коли вона приїжджала [PERSON] завжди цікавилась її справами, питалась коли вона вийде заміж, цікавилась її навчанням, коли в 2014 році вона пішла з університету остання дуже цим переймалась. [PERSON] завжди була повна сил, жалілась лише, що її болить нога, про що говорив і брат, казала про операцію на ній, більше на здоров`я не жалілась. Бачила в неї пігулки цитрамону, про інші хвороби вона не розповідала. Що хоче зробити з будинком не розповідала, про заповіт свідок дізналась вже від [PERSON] після його складення, а також про те, що документи вирішили зберігати в о.Михайла. В 2014 році переживали, бо [PERSON] довідався, що вона прописала [PERSON] в будинку і був через це злий. Свідку про це розповідала бабця і брат, казали, що останній погрожує прибити [PERSON] якщо побачить його в будинку, після цього було страшно туди їхати. Одного разу [PERSON] подзвонив їй і питався де [PERSON] , казав, що її три дні немає вдома. У зв`язку з цим вона через соцмережі знайшла сестру [PERSON] , однак та сказала, що нічого їй не скаже та звинуватила, що вона хоче її хату, хоча бабцине майно її не цікавило. Потім додзвонилась до брата [PERSON] , який сказав, що все добре і прабабця відвідувала його того дня. Пізніше довідалась, що вона була в родичів у Підбірцях на дачі, боялась позивача, бо він її закрив на три дні вдома. Коли в жовтні 2017 року відвідували прабабцю, то виявили, що в неї був інсульт, вона погано почувалась, однак її впізнала, питала як справи, але [PERSON] намагався їх спровадити. В грудні довідались про її смерть, одного дня в 18:00 подзвонила сестра [PERSON] і питала чи вона прийде на 19:00 на парастас, бабця померла за 3-4 дні до того і про її смерть їх не повідомили, [PERSON] в той час був за кордоном. Потім від родичів не було нічого чути, поки [PERSON] не повідомив про оскарження заповіту. В будинку востаннє була в 2017 році, в порівнянні з 2014 роком там в коридорі зробили ремонт і пічку на кухні. Протокольною ухвалою в судовому засіданні 28 січня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , що діє на підставі ордеру серії ЛВ №180825 від 27 січня 2020 року, про допит у якості свідка [PERSON] та за клопотанням останньої залучено до участі у справі у якості третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. В судовому засіданні 10 вересня 2020 року допитаний у якості свідка [PERSON] повідомив, що [PERSON] був його вихованцем та про позов йому відомо зі слів останнього. Також був знайомий з бабцею [PERSON] [PERSON] . [PERSON] на його думку була здоровою людиною, цікавилась долею правнука, на захворювання не жалілась, добиралась маршруткою, пересувалась самостійно, думки висловлювала чітко, не користувалась паличкою, щоб носила окуляри не пригадує. Коли [PERSON] виповнилось 16 років і потрібно було оформляти паспорт, він був не прописаний, сказав, що має прабабцю з якою може поговорити. Бабусю [PERSON] відвідував, а вона його, носила передачі, кошти. Коли остання погодила реєстрацію він з нею та [PERSON] поїхали та здійснили реєстрацію. Бабуся хотіла частину майна залишити [PERSON] , тому склала заповіт, зміст такого свідку не відомий. Свідок надавав їй допомогу в оформленні заповіту, оскільки вона питала як краще оформити, тиску жодного не чинив, бажання скласти заповіт бабуся виявила сама, також був при складанні такого. До нотаріуса бабуся приїхала маршруткою, зустрілись біля нього, зайшли в середину, свідок залишився в першій кімнаті, а [PERSON] з [PERSON] вдвох пішли в іншу кімнату до нотаріуса, безпосередньо в кімнаті при складанні заповіту свідок присутній не був. Після складання заповіту [PERSON] далі її відвідував, бабуся приходила і цікавилась здоров`ям правнука. Коли [PERSON] дізнався про заповіт, то почав їй погрожувати, про це остання приходила і повідомила. Була зустріч щодо повернення документів. Перед цим бабуся прийшла та просила, щоб документи були при справі [PERSON] , бо боялась що син може щось з ними зробити. Написала заяву, що хоче залишити такі їм. Позивач [PERSON] просив повернути документи, але вони повідомили про розписку та не могли повернути. Третя особа [PERSON] вимоги позову заперечила. Пояснила, що отець [PERSON] та [PERSON] є її знайомими. З [PERSON] знайома не була, але зі слів його прабабці [PERSON] їй відомо, що з 2006 року відповідач виховувався нею, а з 2011 року має статус дитини-сироти, Личаківська РА ЛМР видала розпорядження про встановлення опіки після чого він проживав у родинному домі Покрови. Бабця коли приходила користувалась паличкою, приходила сама, на заповіт приїхала маршруткою. При складенні заповіту їй було роз`яснено всі права, в тому числі щодо спадкування, підстав не посвідчувати заповіт не було. Вона знала, що будинок має незаконні конструкції і що земельна ділянка не приватизована, знала, що треба узаконювати конструкції. Заповіт було складено 9 квітня 2014 року, після складення заповіту 16 червня 2014 року вона видала довіреність щоб узаконити будівлі та приватизувати земельну ділянку. [PERSON] не один раз була в нотаріуса в офісі. За 20 днів до смерті [INFO] [PERSON] видала ще одну довіреність. Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. інформацію та належним чином завірені копії документів щодо посвідчення довіреності від імені [PERSON] , [INFO] , в період з 2014 по 2017 роки. В судовому засіданні 11 березня 2021 року допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що знайома з позивачем [PERSON] , оскільки консультувала його як юрист, з відповідачем [PERSON] не знайома, бачила його лише раз. Позивач звернувся до неї, бо в нього в будинку пропали документи та була підозра, що мати занесла їх в церкву. Просив з нею поговорити щодо небезпечності передання документів. Маму [PERSON] свідок бачила лише тоді один раз. Коли приїхала та розмовляла з останньою, їй здалось, що та гнівалась на сина чи на неї. Була в них близько двох годин, але остання нічого не говорила. Потім разом поїхали в церкву, їх зустріли на сходах та провели всередину, до них вийшов священник, який грубо з ним розмовляв, з`ясовували чи є в них документи на будинок, на що їм сказали, що нічого говорити не будуть, забрали маму [PERSON] в іншу кімнату. Був присутній [PERSON] , який повідомив що забрав документи і заніс в церкву. Мама [PERSON] залишалась в церкві, нічого не говорила. Пригадує, що на запитання остання не відповідала, ходила не дуже добре. Також в судовому засіданні 11 березня 2021 року представник позивача [PERSON] заявила клопотання про призначення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] . Ухвалою суду від 11 березня 2021 року вказане вище клопотання представника позивача задоволено та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу [PERSON] , на вирішення якої поставлено наступні запитання: чи страждала [PERSON] , [INFO] , на психічні розлади? Якщо так, то якими саме і коли вони вперше проявились; чи страждала [PERSON] , [INFO] , на момент укладення правочину, а саме на момент підписання заповіту 9 квітня 2014 року, на психічні розлади? Якщо так, то чи могла [PERSON] на момент укладення правочину, а саме на момент підписання заповіту 9 квітня 2014 року, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи доручено експертам КЗ ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня», на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 16 липня 2021 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №12к від 5 червня 2021 року, складений за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 16 серпня 2021 року провадження у справі поновлено та призначено таку до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17 січня 2022 року представником відповідача Коломойцем М.І., що діє на підставі ордеру серії АІ №1188858 від 6 січня 2022 року, було подано до суду заяву про призначення у справі 463/2465/18 повторної посмертної колегіальної судово-психіатричної експертизи, яку доручити ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». 2 лютого 2022 року на електронну адресу суду надійшло заперечення представника позивача Плавайко М.В., що діє на підставі ордеру серії АО №1036611 від 1 вересня 2021 року, на вказане вище клопотання про призначення повторної експертизи. Ухвалою суду від 2 лютого 2022 року призначено у справі повторну посмертну колегіальну судово-психіатричну експертизу [PERSON] , на вирішення якої поставлено наступні запитання: чи виключають медичні дані [PERSON] , [INFO] , хвилеподібний перебіг когнітивних порушень на тлі цереброваскулярної хвороби; чи містить медична документація [PERSON] , [INFO] , огляд препаратів з метою виявлення та мінімізації використання лікарських засобів, у тому числі безрецептурних засобів, які можуть негативно вплинути на когнітивні функції; чи могли бути, вказані у медичній документації [PERSON] , [INFO] , когнітивні порушення результатом вживання останньою лікарських засобів; чи вірно, відповідно до критеріїв: NINDS-AIREN, було поставлено діагноз [PERSON] , [INFO] , який вказано у Довідці Ф-2, розміщеній на аркуші 166 тому 1 справи і якщо ні, то яким є вірний діагноз; чи здатна була [PERSON] , [INFO] , з урахуванням визначених у справі 463/2465/18 обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року. Проведення експертизи доручено експертам ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Постановою Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року частково задоволено апеляційну скаргу представника відповідача та змінено ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 2 лютого 2022 року, замінено в тексті ухвали та її резолютивній частині слова «колегіальна судово-психіатрична експертиза» на «комісійна судово-психіатрична експертиза» у відповідних відмінках, в решті ухвалу суду залишено без змін. 13 травня 2022 року матеріали справи було скеровано судом до Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» для проведення комісійної судово-психіатричної експертизи. Однак 27 грудня 2022 року матеріали справи повернулись до суду разом з листом заступника генерального директора з судової експертизи Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» О. Ревенок №04-05/1396 від 14 грудня 2022 року щодо повернення таких без виконання у зв`язку з несплатою експертизи. У зв`язку з перебуванням головуючого судді Стрепка Н.Л. у відпустці, матеріали справи для продовження розгляду було передано останньому 16 січня 2023 року. Ухвалою суду від 17 січня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 лютого 2023 року. В судовому засіданні 15 лютого 2023 року представник позивача Пастернак О.О., що діє на підставі ордеру серії ВС №1121313 від 15 лютого 2023 року подала додаткові пояснення, відповідно до яких просить позов задовольнити в повному обсязі. Звернула увагу на те, що відповідач ухилився від обов`язку оплати за проведення експертизи, без чого провести експертизу неможливо. Вважає, що наявний у матеріалах справи висновок судово-психіатричного експерта №12к від 5 червня 2021 року є достовірним та неспростовним відповідними кваліфікованими фахівцями, а наявні у такому недоліки могли бути наслідком помилки, однак не можуть свідчити про неправильність останнього. Крім того, на її думку в сукупності з показами свідків, медичних документів померлої, вказаний висновок відображає медичне підтвердження наявності психічного розладу [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину 9 квітня 2014 року. Також посилається на положення Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги (ДЕМЕНЦІЯ), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 736 від 19 липня 2016 року, зокрема передбачені таким критерії діагностики деменції, вказуючи, що такі критерії визначені у висновку експерта. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року призначено у справі повторну посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу [PERSON] , на вирішення якої поставлено наступні запитання: чи виключають медичні дані [PERSON] , [INFO] , хвилеподібний перебіг когнітивних порушень на тлі цереброваскулярної хвороби; чи містить медична документація [PERSON] , [INFO] , огляд препаратів з метою виявлення та мінімізації використання лікарських засобів, у тому числі безрецептурних засобів, які можуть негативно вплинути на когнітивні функції; чи могли бути, вказані у медичній документації [PERSON] , [INFO] , когнітивні порушення результатом вживання останньою лікарських засобів; чи вірно, відповідно до критеріїв: NINDS-AIREN, було поставлено діагноз [PERSON] , [INFO] , який вказано у Довідці Ф-2, розміщеній на аркуші 166 тому 1 справи і якщо ні, то яким є вірний діагноз; чи здатна була [PERSON] , [INFO] , з урахуванням визначених у справі 463/2465/18 обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року. Проведення експертизи доручено експертам ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» та зупинено провадження у справі на час проведення такої. 5 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №779 від 31 липня 2023 року, складений за результатами проведення повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 6 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 29 листопада 2023 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та інших заявах по суті, вважали за можливе завершити розгляд справи та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в даному засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві, в задоволенні такого просив відмовити, щодо завершення розгляду справи не заперечив. Представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позову заперечив, просив застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач про спірний заповіт довідався ще в 2014 році про що повідомив свідок [PERSON] . Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали, приватний нотаріус ЛМНО Мазур О.І. подала 10 листопада 2023 року на електронну адресу суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 19 липня 1960 року (т. 1 а.с. 8, 92), свідоцтвом про зміну прізвища [PERSON] на [PERSON] серії [NUMBER] від 10 березня 1979 року (т. 1 а.с. 9, 93), свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 12 червня 1990 року (т. 1 а.с. 10, 88), а також повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00019251248 від 19 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 91) та про розірвання шлюбу №00019251176 від 19 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 89-90) щодо зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] . При цьому хоч матеріали справи не містять письмових доказів, однак сторонами не заперечується та обставина, що відповідач [PERSON] є правнуком [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла у м. Львові у віці 87 років, про що 13 грудня 2017 року складено відповідний актовий запис №923 та Личаківським районним у місті Львові відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 13 грудня 2017 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 7, 86). 19 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка на день смерті проживала за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 84). З матеріалів спадкової справи №19/2017 вбачається, що ще одним спадкоємцем до майна померлої [PERSON] за законом першої черги була її донька [PERSON] (т. 1 а.с. 94-97), однак 19 грудня 2017 року остання подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. заяву про відмову від прийняття спадщини (т. 1 а.с. 85). При відкритті спадкової справи нотаріусом з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50344108 від 19 грудня 2017 року було встановлено, що [PERSON] складено два чинні заповіти 29 липня 1997 року заповіт посвідчений Четвертою львівською нотаріальною конторою на бланку НА 0631111, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1-3604, номер заповіту у спадковому реєстрі 3408754, та 9 квітня 2014 року заповіт посвідчений приватним нотаріусом Косаняк С.С. на бланку ВТТ 571554, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №246, номер заповіту у спадковому реєстрі 5595497 (т. 1 а.с. 98). Так у заповіті від 19 грудня 1997 року, посвідченому державним нотаріусом Четвертої львівської нотаріальної контори Долинською М.С., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що належний їй на праві приватної власності на день її смерті житловий будинок зі всіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , а також присадибну земельну ділянку, що відноситься до нього, заповідає своєму синові [PERSON] (т. 1 а.с. 107). Водночас у заповіті від 29 квітня 2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все майно належне їй за законом на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, заповідає [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 103). 5 травня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 112). 3 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про визнання заповіту, складеного на користь [PERSON] , недійсним зазначаючи, що в момент посвідчення такого [PERSON] за станом свого здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України). Відтак для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У постанові від 30 серпня 2023 року в справі №317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Так відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №12к від 5 червня 2021 року, складеного експертами 5-го судово-психіатричного відділення Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні - провідним експертом Маланчуком А.З., членом комісії [PERSON] та доповідачем [PERSON] за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи [PERSON] , [INFO] , остання страждала хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції, який згідно представленої медичної документації був діагностований в неї у 2013 році; на момент укладення правочину 9 квітня 2014 року [PERSON] також страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції та не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 211-218). У зв`язку з тим, що стороною відповідача було поставлено під сумнів вказаний вище висновок через наявність у такому ряду недоліків судом повторно було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу [PERSON] . Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №779 від 31 липня 2023 року, складеного комісією експертів ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України» - Шумом С.С. та [PERSON] за результатами повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи [PERSON] , [INFO] , при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки органічного психосиндрому вираженого ступеню внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (F 07.9 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також експерти вказали, що у наданій на експертизу медичній документації відсутні об`єктивні відомості щодо негативного впливу медичних препаратів, які призначалися лікарями [PERSON] на когнітивні функції останньої. Щодо відповідей на інші питання експерти вказали, що такі знаходяться поза межами компетенції судово-психіатричних експертів (т. 4 а.с. 15-23). Зі змісту вказаного висновку вбачається, що експертами було досліджено всі наявні медичні документи щодо стану здоров`я [PERSON] , а також взято до уваги покази ряду свідків, допитаних судом. Зокрема останні звернули увагу на те, що наявні в матеріалах справи пояснення осіб щодо психічного стану [PERSON] впродовж останніх років її життя і при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року різняться. Вказали, що посилання позивача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] щодо наявності у [PERSON] у вказаний період значно виражених порушень психіки в цілому узгоджуються з об`єктивними даними медичної документації і не суперечать клінічним відомостям про закономірності перебігу наявних у [PERSON] психопатологічних розладів. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] також в цілому не суперечать об`єктивним даним медичної документації та клінічним відомостям про закономірності перебігу наявних у померлої психопатологічних розладів. Водночас експерти зазначили, що посилання відповідача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи [PERSON] про відсутність у [PERSON] впродовж останніх років її життя, і в першу чергу, при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року, порушень психічної діяльності, в тому числі значно вираженого ступеню, суперечать об`єктивним даним медичної документації та клінічним відомостям про закономірності перебігу наявних у неї психопатологічних розладів. Свідок же [PERSON] бачила [PERSON] лише один раз. Відтак оцінюючи висновок повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи суд вважає такий належно обґрунтованим та аргументованим, його дослідницька частина узгоджується з підсумковими висновками експертизи та наявними у справі доказами. Результати експертизи містять чіткий, конкретний та категоричний висновок щодо психологічного стану заповідача на час посвідчення заповіту, відповідно до якого в момент посвідчення заповіту [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При цьому суд погоджується з тим, що у даному випадку не слід брати до уваги покази відповідача [PERSON] , надані ним у якості свідка, та покази третьої особи [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] порушень психічної діяльності, що могли б вплинути на її можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки відповідач є безпосередньо заінтересованою особою, а третя особа спілкувалась з померлою виключно при здійсненні професійної діяльності та відтак не могла скласти повну оцінку психічному стану останньої. Також суд не може брати до уваги аналогічні покази свідків сторони відповідача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки такі є необ`єктивними у зв`язку з їх родинними/соціальними зв`язками з відповідачем. Відтак дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд встановив, що [PERSON] на момент складення заповіту 9 квітня 2014 року виявляла ознаки органічного психосиндрому вираженого ступеню внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до частини першої статті 225 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним. У зв`язку з наведеним вище суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та задовольняє позов в повному обсязі. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд вважає, що таке не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сторона відповідача не надала жодного належного та допустимого доказу щодо часу, коли позивач довідався про спірний заповіт. В обґрунтування заявленого клопотання посилається на покази свідка [PERSON] , що коли [PERSON] дізнався про заповіт, то почав погрожувати [PERSON] , про що остання прийшла та повідомила. З показів вказаного свідка неможливо встановити точного часу та за яких обставин позивач міг довідатись про спірний заповіт, раніше часу вказаного ним в позові. Крім того, як зазначено вище, суд критично ставиться до показів даного свідка, оскільки такі є необ`єктивними у зв`язку з його соціальними зв`язками з відповідачем. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 704,8 гривень (т. 1 а.с. 35), а також вартості проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак доказів вартості понесення таких стороною позивача не надано, а тому питання про їх стягнення судом не вирішується. Доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача суду не надано, а відтак питання щодо розподілу таких судом не вирішується. Судові витрати відповідача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved