Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договорами позики від 15.07.2008 та 07.05.2012 в загальному розмірі 32000 доларів США, що на час звернення до суду еквівалентно сумі 1170195 грн., три проценти річних від суми боргу в розмірі 1890 грн., а також судові витрати. В обґрунтування вимог зазначав, що його син [PERSON] з 2007 року перебував у шлюбі з [PERSON] . У липні 2008 року, на прохання сина, він позичив йому 12000 доларів США з метою придбання подружжям автомобіля (вантажного буса), який, як вказував відповідач, необхідний для подальшої організації бізнесу, а кошти зобов`язувалися повернути до 01.09.2021 року. Потім у травні 2012 року він вдруге, на прохання [PERSON] , позичив для відповідачів на придбання ними будинку гроші в сумі 20000 доларів США зі строком повернення боргу до 01.09.2021 року. Як вказує позивач, на початку 2021 року він звернувся до відповідачів з проханням повернути йому борг, так як йому терміново потрібні були гроші, на що син повідомив для нього про погіршення подружніх стосунків. Оскільки в обумовлений строк кошти за договорами позики для нього не повернуті, тому у відповідності до положень ч.3 ст.61, ст.509, ч.2 ст.625, ст.1049 ЦК України, він змушений звернутися до суду із даним позовом про стягнення заборгованості з обох відповідачів, так як договори були укладені в інтересах сім`ї. Згідно ухвали суду від 05.05.2023, за клопотанням позивача, з метою забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок та автомобіль із забороною відповідачам проводити відчуження вказаного майна. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 09.08.2023 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою від 12.05.2023 позовну заяву залишено без руху, на виконання вимог якої позивачем надано оригінали розписок про позику коштів. 17.05.2023 постановлено ухвалу про відкриття у справі спрощеного позовного провадження та на підставі ухвали суду від 08.09.2023 від розгляду справи за вказаними правилами перейдено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Кушнірук В.М. заявлені вимоги підтримали з підстав вказаних у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, та пояснив, що готовий відшкодовувати свою половину коштів для позивача, який є його рідним батьком. Під час проживання у шлюбі з [PERSON] вони дійсно позичили гроші в [PERSON] на придбання автомобіля та будинку. Через те, що в сім`ї у них почали відбуватися негаразди, в 2015 році [PERSON] попросив його написати розписку про те, що вони з дружиною у нього позичали кошти. Ці розписки долучено до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. З адвокатом Шматом Р.П. дату було узгоджено 30.11.2023 в приміщенні суду під час знеструмлення. Заяв про відкладення розгляду справи не подавалося. У своєму відзиві [PERSON] проти позову заперечила вказавши, що з 01.06.2007 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Полонського районного суду від 31.08.2021 розірвано. Протягом усього періоду шлюбу вона постійно працювала, здійснювала підприємницьку діяльність, в той же час її чоловік працював періодично, заробляючи тимчасовими нерегулярними підробітками. Підтвердила, що малотоннажний фургон та житловий будинок, вартість якого, зокрема, складає 45236 грн. або 5661,58 доларів США, придбаний ними за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому категорично заперечила фактичне взяття в борг коштів її чоловіком, оскільки їхніх доходів цілком вистачало для придбання майна, про що надала суду відповіді докази про свої доходи, та надання своєї згоди на отримання позики [PERSON] . Вважає, що надані позивачем розписки є неналежними доказами обґрунтованості позовних вимог, так як вони не містять істотної умови укладення договорів позики, як то підпису позичальника, що на її думку, свідчить про їх нікчемність. Також відповідачка зауважила, що з огляду на дату розірвання шлюбу (31.08.2021) та строку повернення боргу за обома розписками від 2008 та 2012 років (01.09.2021), вважає, що згадані розписки написані її колишнім чоловіком після розірвання шлюбу та в один день, з метою подальшого ініціювання батьком відповідача стягнення з неї заборгованості за неіснуючими договорами. З огляду на наведені підстави просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. В силу ч.1 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною другою статті 12, частинами першою та частиною п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.06.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Полонського районного суду від 31.08.2021 у справі № 681/837/21. Згідно з розпискою від 15.07.2008 року [PERSON] позичив у [PERSON] 12000 доларів США на придбання, дослівно, автомобіля Фольскваген (бус), які зобов`язався разом з дружиною повернути до 01.09.2021 року. Згідно з розпискою від 07.05.2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] 20000 доларів США на придбання, дослівно, житлового будинку по [ADDRESS] , які зобов`язався разом з дружиною повернути до 01.09.2021 року. Дані розписки не містять підписів відповідачів. В період шлюбу відповідачами придбано нерухоме майно: фургон малотоннажний марки Volkswagen модель LT 35, 2003 року випуску, номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 22.08.2008 року на ім`я [PERSON] , в якому містяться особливі відмітки про право керування транспортом [PERSON] ; житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу від 17.05.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зі згоди дружини покупця [PERSON] (п.12 договору), посвідчений приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Бондар С.М., зареєстрований в реєстрі за № 1612, у Державному реєстрі правочинів номер правочину 5006021. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 34482531 від 13.06.2012 року право приватної власності на будинок зареєстровано за [PERSON] . За умовами п.6 вказаного договору вартість будинку становить 45236 грн., що з урахуванням офіційного валютного курсу НБУ на час укладання договору (7,99 дол. США за 1 грн.) еквівалентно 5661,58 доларів США. Доказів вартості придбаного відповідачами транспортного засобу сторонами не надано. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~\~незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені\~в судовому засіданні. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавство може пов`язувати з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення, під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц. У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 638/5333/19 зазначено, що: «Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Згідно з частиною першою цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини». Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що відсутність у борговій розписці підпису позичальника, як невід`ємного елементу письмової форми договору, який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність позивачем як укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики, так і\~виконання договору позики,\~а отже, й обов`язку відповідачів щодо повернення грошових коштів. Враховуючи, що розписка [PERSON] про одержання від [PERSON] у борг грошової суми ним не підписана, суд дійшов висновку про те, що позивачем у порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами факт передачі грошових коштів у позику відповідачам й відповідно укладення між ними договору позики. За таких обставин позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed