Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

06.11.2023 представник заявниці звернувся до суду із зазначеною заявою, згідно якої просить визнати безвісно відсутнім [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Річки Білопільського району Сумської області. Вимоги за заявою вмотивовані тим, що з 06.05.1989 заявниця [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , якого 14.03.2022 невстановлені представники підрозділів збройних сил російської федерації, грубо порушуючи закони та звичаї війни, без дозволу власників, зайшли в домогосподарство за місцем мешкання подружжя [PERSON] та погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї взяли у полон. З того часу відсутні будь-які відомості щодо місця перебування захопленого у полон [PERSON] . Представник заявниці зазначає, що визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно заявниці з метою захисту майнових прав та інтересів зниклого чоловіка, встановлення опіки над його майном, що і стало підставою до звернення до суду. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.11.2023 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання з викликом сторін. Заявниця у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, її представник - адвокат Красовський В.М. у судовому засідання вимоги за заявою підтримав, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Другої охтирської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений в установленому законом порядку, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення представника заявниці, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 06.05.1989 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 06.05.1989 Відділом РАГС міськвиконкому м. Суми (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що Охтирським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022202520000155 від 29.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України. Згідно витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань по вказаному кримінальному провадженню до Охтирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 14.03.2022 у точно не встановлений час невстановлені представники підрозділів збройних сил російської федерації, грубо порушуючи закони та звичаї війни, без дозволу власників зайшли в домогосподарство за адресою: [ADDRESS] , та погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї взяли в полон батька заявника - власника домогосподарства [PERSON] , [INFO] , який є цивільною особою. Крім того, вказані військовослужбовці збройних сил російської федерації взяли у полон сусідів, господарство яких розміщене напроти по [ADDRESS] , [PERSON] та його дядька [PERSON] , які також є цивільними особами. Відповідно до пояснень заявника військовослужбовці збройних сил російської федерації через деякий час відпустили [PERSON] додому, а [PERSON] та [PERSON] досі утримують в полоні. Відповідно до повідомлення Департаменту інформатизації міністерства Внутрішніх справ України «Про розгляд звернення» станом на 23.04.2023 згідно з даними системи ІПНП [PERSON] , 1964 року народження, перебуває у державному розшуку як особа, зникла безвісти на території бойових дій (під час воєнних дій), орган, що здійснює розшук - відділення поліції № 1 (м. Тростянець) Охтирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області (кримінальне провадження № 42022202520000155 від 29.03.2022). Обґрунтовуючи вимоги за заявою представник заявниці посилається на те, що остання є дружиною [PERSON] , місце знаходження якого з 14.03.2022 невідоме та вжиті заходи по встановленню його місцезнаходження результатів не дали. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Згідно вимог ч. 1 ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. За приписами ч. 1ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. З наведених положень процесуального законодавства вбачається, що предметом доказування у справі про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою є обставини, які підтверджують відсутність відомостей про місцеперебування особи у місці її постійного проживання протягом одного року, вживання заявником заходів до розшуку особи, неможливість встановлення місця знаходження даної особи. В постановіВерховного Суду від 29.08.2019 у справі № 225/2576/17, провадження № 61-30491св18 роз`яснено, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалось встановити місця її знаходження (переживання). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставою для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісною відсутньою. Виходячи з положень ст. 43 ЦК України при вирішенні питання про визнання фізичної особи безвісно відсутньою перш за все підлягають з`ясуванню місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Отже, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності наступних умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Під час розгляду справу суду необхідно з`ясувати місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймала заявник для встановлення місцезнаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Суд зазначає, що визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, а тому заінтересованими особами мають бути вжиті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно листа Управління Служби безпеки України в Сумській області від 19.07.2022 за вих. № 68/КО-53/1999/2 [PERSON] , [INFO] , включено до реєстру полонених Об`єднаного Центру з пошуку та звільнення полонених при Службі безпеки України (а.с. 21). Відповідно до повідомлення Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» від держави-агресора через Центральне агентство з розшуку міжнародного комітету Червоного Хреста надійшло підтвердження про перебування у полоні [PERSON] (а.с. 22). З наведеного вбачається, що фактичне місце знаходження [PERSON] встановлено, щодо нього, як цивільної особи в полоні під владою країни-агресора, держава вживає всіх необхідних заходів з обміну та повернення на територію України. Суд зазначає, що з урахуванням предмету і підстав заяви саме на заявника покладений обов`язок довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і відповідно, а також довести наявність підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, заявник повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Правові наслідки визнання фізичної особи безвісно відсутньою є об`ємними за своїм правовим змістом, оскільки, відповідно до ст. 44 ЦК України, тягнуть за собою також обмеження права власності такої особи, яке є непорушним та абсолютним, зокрема, шляхом встановлення опіки над майном особи, яка визнана безвісно відсутньою, виконання опікуном цивільних прав та обов`язків, а саме погашення зобов`язань за рахунок майна такої особи. Отже, необхідність визнання особи безвісно відсутньою повинна бути достатньо вагомою та такою, що не може бути досягнута за рахунок інших процедур. Таким чином, заява не містить обґрунтованих даних про обставини, які б давали підстави для визнання [PERSON] безвісно відсутнім у розумінні положень ст. 43 ЦК України. Та обставина, що протягом тривалого часу у заявниці були відсутні відомості про фактичне місце перебування її чоловіка не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи заяву у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за заявою.

Outcome: dismissed