Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

у листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: - визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 07.07.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 12.11.2020 року нікчемними як укладеними в порушення чинного законодавства України та без правової для цього здатності; - зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. внести до Державного реєстру речових прав відомості щодо належного власника квартири [ADDRESS] , як [PERSON] , розмір частки 1/1. Позовні вимоги мотивувала тим, що 22.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та нею укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до умов якого вона отримала в кредит кошти в сумі 20 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня між нею та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки № PСL-400/262/2007, об`єктом якої виступила належна їй квартира [ADDRESS] . 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, в т.ч. і за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року. Крім того, 07.07.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, серед яких зазначено право вимоги до неї за кредитним та іпотечним договорами від 22.08.2007 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.01.2013 року у справі № 2-717/11, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17.02.2017 року залишено без змін, стягнуто солідарно неї та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08 2007 року в сумі 1 818 577,51 грн., на виконання якого 15.08.2013 року було видано виконавчий лист. Однак, вказаний виконавчий лист не було пред`явлено до виконання, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» своє право вимагати виконання боргових зобов`язань за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладання договору про відступлення прав вимоги від 07.07.2010 року не реалізував, проте, припускає, що має намір реалізувати на подальше. Тому, 12.11.2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договором про відступлення прав вимоги договором іпотеки від 22.08.2007 року № PСL-400/262/2007 передав ТОВ «ФК «Інвестстандарт» за договором факторингу б/н право іпотекодержателя. Зазначила, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» міг стягнути з неї тільки грошові кошти, але замість цього реалізував іпотечне майно неправомочній особі - ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яка на підставі дублікату іпотечного договору зареєструвало за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки їй не було надано відомостей про дійсну суму перерахування грошових коштів при прийнятті відступлень прав вимоги, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є колекторськими компаніями, які не внесені до реєстру колекторських компаній, то їх діяльність протизаконна, тому всі вчинені ними дії на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України є нікчемними, а відомості про неї як належного власника квартири [ADDRESS] мають бути внесені до Державного реєстру речових прав. Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва Гуденко О.А. від 08.11.2021 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 76-77). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 13.12.2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 89-90). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 18.01.2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с. 107). Ухвалою від 17.08.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 214). 01.08.2022 року до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Воробйова В.Л. про витребовування доказів, в якому останній просив витребувати у ПН КМНО Русанюка З.З. оригінали документів для огляду в судовому засіданні і належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для державної реєстрації за ТОВ «ФК «Інвестстандарт» права власності на квартиру [ADDRESS] та у ПН КМНО Шевченко І.Л. оригінали документів для огляду в судовому засіданні і належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2021 року (а.с. 155). У зв`язку із тим, що дане клопотання подано не в строк, зазначений у ч. ч. 2, 3 ст 83 ЦПК України, та заявлено з пропуском встановленого строку без обґрунтування особою, яка його подає, неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї, судом клопотання представника позивача - адвоката Воробйова В.Л. про витребовування доказів залишено його без задоволення на підставі ч.1 ст. 84 ЦПК України. 29.01.2023 року через систему «електронний суд» від ТОВ «ФК «Інвестстандарт» надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнє проти позову заперечило, вважаючи його безпідставним та таким що не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Вказало на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем, пред`явлення вимог до особи, яка не є відповідачем у справі, а також на перебування у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва справи № 752/6361/21 з аналогічними вимогами та на пропуск строку позовної давності (а.с. 169-173). 20.02.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, процитувавши положення законодавства України, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 197-199). Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник ТОВ «ФК «Інвестстандарт» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та проханням в задоволенні позову відмовити. Відповідачі ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, відзиви на позов не подали. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідачі належним чином повідомлені про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомили, суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до умов якого остання отримала на купівлю нерухомого майна в кредит кошти в сумі 20 000,00 доларів США (а.с. 25-26). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки № PСL-400/262/2007, об`єктом якої виступила квартира [ADDRESS] (а.с. 27-32). 07.07.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» (фактор) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнт) укладено договір відступлення права вимоги. Згідно п. 1.1. вказаного договору у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29.06.2010 року між фактором та клієнтом, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29.06.2010 року та договору відступлення прав вимоги від 29.06.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором.. Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.01.2013 року у справі № 2-717/11 стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року в сумі 1 818 577,51 грн. (а.с. 37-38). За даними ЄДРСР ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.01.2013 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року, заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.01.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року в частині стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року було скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в іншій частині заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.01.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85541179). 12.12.2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір факторингу, за яким, ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано право грошової вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року (а.с. 60-63). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. У постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 року у справі № 357/3394/16-ц висловлено щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 07.07.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 12.11.2020 року нікчемними як укладеними в порушення чинного законодавства України та без правової для цього здатності, що не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, як на підставу позовних вимог позивач посилалася на відсутність відомостей про дійсну суму перерахування грошових коштів при прийнятті відступлень прав вимоги, на не включення фактора для надання фінансової послуги до Державного реєстру фінансових установ, а також на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є колекторськими компаніями й їх діяльність протизаконні. Разом з тим, такі твердження позивача є недоведеними в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Ціна договору визначається на розсуд його сторін, і дослідження ціни договорів не входять до предмету доказування у даній справі. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2023 року у справі № 752/6361/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «ФК «Інвестстандарт» про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2019 року, договору про відступлення права вимоги від 07.07.2010 року, договору про відступлення права вимоги від 12.11.2020 року. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що при зверненні до суду із вказаним позовом [PERSON] як на підставу своїх вимог посилалася на те, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії на кредитування, а відтак товариство не могло набути право вимоги за кредитним договором. Також, вказувала невизначеність ціни вказаного договору. Аналогічні недоліки стосуються й умов договору про відступлення прав вимоги від 12.11.2020 року. Вказаним судовим рішенням встановлено, що в силу ст. 82 ЦК України не підлягає доказуванню, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю (29.06.2010 року), відступлення права вимоги (07.07.2010 року), відступлення права вимоги купівлі-продажу кредитного портфеля (12.11.2020 року) мали статус фінансової установи за законодавством України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ України, а тому мали право здійснювати фінансові послуги, зокрема, послуги з укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12.03.2023 року у справі № 521/13919/21. Під час укладення зазначених договорів, вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а в подальшому між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт», були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення права вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі № 592/11042/20. Також, вказаним судовим рішенням встановлено, що позивачем не доведено наявність порушеного права останньої укладенням спірних договорів. Окрім того, у п. 41ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» закріплено, що колекторська компанія - юридична особа (у тому числі небанківська фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу), включена до реєстру колекторських компаній, яка в інтересах кредитодавця (первісного кредитора) та/або нового кредитора (у разі заміни первісного кредитора) відповідно до договору з таким кредитодавцем та/або новим кредитором має право здійснювати врегулювання простроченої заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про споживче кредитування» небанківська фінансова установа, що має право надавати фінансові послуги з факторингу та/або надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, не включена до реєстру колекторських компаній, має право здійснювати врегулювання простроченої заборгованості лише у власних інтересах. Відповідно до викладеного, право вимоги кредитора ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості з боржника-позивача перейшло до відповідачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «ФК «Інвестстандарт» на підставі договорів відступлення права вимоги, тобто відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, отже дії відповідачів, вчинені з метою стягнення заборгованості, не є колекторською діяльністю. А тому, доводи позивача про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не мали права стягувати прострочену заборгованість, оскільки не включені до Реєстру колекторських компаній, суд не бере до уваги. З огляду на викладене, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог, в тому числи щодо способу захисту своїх інтересів. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 07.07.2010 року, укладення договору про відступлення прав вимоги від 12.11.2020 року нікчемними як укладеними в порушення чинного законодавства України та без правової для цього здатності, не підлягають задоволенню. Вимога про зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. внести до Державного реєстру речових прав відомості щодо належного власника квартири [ADDRESS] , як [PERSON] , розмір частки 1/1, також задоволенню не підлягає, оскільки вирішення заявленої позовної вимоги, спрямоване на втручання у право особи, яку визначено як третю особу у справі, що не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу. Оскільки порушень прав позивача не встановлено, тому підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності немає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed