Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.01.2022 року звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БаДМ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилаючись на те, що ТОВ «БаДМ» порушив норми трудового права в частині своєчасної виплати заробітної плати. З 24.09.2021 року по 01.10.2021 року позивач працював 6 днів по 13-15 годин на добу, а з 04.10.2021 по 09.10.2021 перебував на лікарняному. За період роботи, відповідач тричі сплатив заробітну плату: 07.10.2021 року у розмірі 3445 грн., 11.10.2021 року у розмірі 1240,79 грн., 29.12.2021 року у розмірі 1661,23 грн., а разом 6336,18 грн.. Заробітна плата виплачується працівнику у день його звільнення, однак остання виплати заробітної плати здійснена із запізненням на 79 днів. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 16622,81 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 року відкрито провадження у даній справі. Розпорядженням Голови Верховного суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова змінено на Київський районний суд м. Полтава. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 08.08.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що позивача було прийнято на посаду складальника до ТОВ «БаДМ» з 24.09.2021 року та звільнений 11.10.2021 року з посади складальника у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору. У день звільнення позивач не працював. Про те у цей же день, 11.10.2021 року з позивачем було проведено остаточний і повний розрахунок, та виплачені всі належні позивачу суми, які за рахунок власних коштів зобов`язаний був виплатити відповідач, як роботодавець. Посилався на те, що відповідачем дійсно було здійснено 29.12.2021 виплату, але не в розмірі зазначеним позивачем (1661,23 грн.), а в розмірі 1650,44 грн. Однак, це не була виплата заробітної плати, а проведено перерахування коштів на оплату тимчасової непрацездатності позивача, що мала місце у період роботи, адже у період з 04.10.2021 року до 09.10.2021 року позивач знаходився на лікарняному по догляду за хворою дитиною. У діях відповідача відсутні порушення норм діючого законодавства, заробітна плата та інші належні від відповідача виплати, сплачені позивачу своєчасно та у повному обсязі, а твердження позивача про затримку розрахунку при звільненні не відповідають дійсності. Також зазначив, що розрахунок середньої заробітної плати наведений позивачем у позові жодним чином не обґрунтовується та не відповідає вимогам діючого законодавства. Просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідач свого представника не направив, попередньо надав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до наказу №3763-ос від 23.09.2021 року [PERSON] прийнято на посаду складальника відділу комплектації товарів аптечного складу №8 структурного підрозділу у м. Харків, тимчасово, з 24.09.2021 по 11.10.2021, основним місцем роботи./а.с.49/ [PERSON] у період з 04.10.2021 по 09.10.2021 перебував на лікарняному./.а.с.57/ Наказом №4091-ос від 08.10.2021 звільнено [PERSON] - складальника відділу комплектації товарів аптечного складу №8 структурного підрозділу у м. Харків 11.10.2021 у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України./а.с.50/ Після звільнення [PERSON] 29.12.2021 року було виплачено 1650,44 грн. на оплату тимчасової непрацездатності позивача./а.с.61/ Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з\~статтею 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пунктів 1, 2 частини 2\~статті 16\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону;своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг. Відповідно до частини 2\~статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)\~допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Таким чином, віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених\~статтею 116 Кодексу законів про працю України, позивачем здійснено помилково, оскільки дані виплати врегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», де чітко вказано незалежність цих виплат від звільнення. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. \~Крім того, відповідно до\~Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004\~поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване\~ст. 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Судом встановлено, що відповідач жодних прав позивача не порушили, адже здійснили виплату всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed