Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У квітня 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Стислий виклад позиції позивача. Посилається на те, що 07.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Стверджує, що на час укладення оспорюваного правочину постійно проживав в цій квартирі з листопада 1991 року та є співласником на підставі свідоцтва про право власності на житло йому належить 1/3 частки квартира. Зазначає, що станом на 07.03.2023 року [PERSON] , яка є його колишньою дружиною не була власником квартири [ADDRESS] оскільки після набрання законної сили Шевченківського районного суду від 10.12.2015 року її право власності було припинено і вона не мала права на розпорядження вказаною квартирою, наявність запису Державному реєстрі речових прав про те, що вона є власником квартири вказує лише на те, що в вказаний реєстр не були внесені данні про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.01.2014 року і підтверджує, що [PERSON] діяла свідомо і умисно продаючи квартиру яка їй не належала. На підставі викладеного та посилаючись на норми цивільного законодавства просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] від 07.03.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М., зареєстрований в реєстрі під №470. Заперечення відповідачів. 16 травня 2023 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Загарії О.Д. надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача заперечував проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставним та викладені доводи в ньому не відповідають реальним обставина справи, зазначивши що [PERSON] маючи намір придбати у власність спірну квартиру узгодивши істоті умови майбутнього договору купівлі-продажу із її власником [PERSON] прибула 07.03.2023 року до нотаріуса з метою посвідчення правочину. В нотаріуса згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що квартира перебуває в приватній власності однієї [PERSON] продавець надала довідку про відсутність будь яких зареєстрованих осіб в квартирі в тому числі й малолітніх чи неповнолітніх осіб, запевнила покупця [PERSON] , що квартира не є предметом судових спорів прав на неї ніхто не має. Таким чином, будь яких перешкод для укладання і нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу не було. Зазначає що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, а тому позбавлення відповідача права власності на спірну квартиру призведе до змушення її самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на неї як добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, а тому правомірним способом захисту позивача своїх прав є вимога до [PERSON] про стягнення з неї грошової компенсації, посилаючись на наведені обставини у відзиві та судову практику Верховного суду, просив суд відмовити в задоволені позову. Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив не скористалася, однак в її інтересах представник адвокат Кутровська Н.М. позовні вимоги заперечувала та просила відмовити в задоволені у зв`язку з безпідставності. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано осіб станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.01.2014 року, що також підтверджується копією договору. Дослідивши долучені до позовної заяви судові рішення було встановлено. По справі №727/5061/15-ц рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття їх з реєстраційного обліку і виселення. Цим же рішенням задоволено частково зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 08 січня 2014 року. Вирішено частково скасувати запис щодо права власності за №94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартиру. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису щодо права власності за №94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] - скасовано, в іншій частині рішення залишено без змін. 07.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири що знаходиться у [ADDRESS] . Пунктом 8 Договору визначено, що продаж вчинено 1 556 160, 54 грн., які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства. Пунктом 10 Договору обумовлено, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужене за даним договором нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю продавця. Продавець та Покупець стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; тощо (п.17 Договору). У пункті 20 Договору сторони підтвердили, що текст договору ними прочитаний, вони не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору (т.1 а.с.16-19). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер, виданого 08.01.2014 року, приватним нотаріусом Хоменко М.О. Обумовлена ціна договору купівлі-продажу також підтверджується звітом про оцінку майна від 06.03.2023 року, (т.1 а.с.81). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 07.03.2023 року право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2023 року, реєстраційний номер 470 (т.1 а.с.95). Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Так Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 року № 925/1351/19 вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності прийшла до наступних висновків. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного суду. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визнання добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей. Отже добросовісна особа яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покластися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомого майна продавцем [PERSON] та мала право покластися на інформацію з Державного реєстру речових прав. Матеріали справи не містять доказів яким можна було би спростувати добросовісність набуття [PERSON] вказаного нерухомого майна. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). У пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. Предметом спору в цій справі є визнання недійсним договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] , яка на підставі нього набула прав власника. Частина 1 ст. 49 ЦПК України вказує, що сторони користуються рівними процесуальними правами. За приписами п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (ч.3 ст.49 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Cуд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 07.03.2023 року не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної квартири [ADDRESS] . Серед способів захисту речових прав ЦК України відокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173). За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). У справі, що переглядається, задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним між [PERSON] та [PERSON] не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, отже, такі вимоги самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту, зокрема звернення до суду з іншим способом захисту. Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння до нового власника. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (пункт 148). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам позовної заяви. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] та [PERSON] за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що остання знала чи не могла не знати про те, що майно в своїй частині може належати іншій особі на праві спільної сумісної власності. Отже, суд вважає, що позивачем в даному випадку обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно на підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати на відповідача не покладаються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed