Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

22 травня 2023 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 19 листопада 2019 року у сумі 914 444,00 грн. збитки внаслідок інфляції у розмірі 412 247,97 грн. 3% річних у розмірі 67 637,44 грн. та судові витрати і витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 листопада 2019 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 914 444,00 грн., що підтверджується борговою розпискою, підпис на якій Відповідача був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. за реєстровим №312 від 19.11.2019, строк повернення коштів погоджений сторонами до 19.11.2020 року. На момент звернення до суду із позовом позивач стверджує, що у вказані терміни Відповідач не повернув позичених коштів та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року провадження у справі було відкрито (а.с.19) Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено судовий розгляд справи (а.с.31). Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились. 30.11.2023 представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, надала суду оригінал розписки (а.с.46). Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся судом належним чином, причини неявки до суду невідомі, відзиву на позов не подав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 листопада 2019 року [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Святошинським РУ ГУ МВС України в місті Києві 05 червня 2009 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , складено розписку про отримання від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] суми кошти в розмірі 914 444,00 грн. та зобов`язався повернути борг до 19.11.2020 року. Справжність підпису Відповідача на розписці був засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. за реєстровим №312 від 19.11.2019 (а.с.46 - оригінал розписки). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року. Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19» №691-20 від 16.06.2020 внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 15, відповідно до якого «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати неустойки, штрафу, пені за прострочення з моменту набрання чинності Закону №691-20 від 16.06.2020 та від оплати неустойки, штрафу, пені та іншої відповідальності, в тому числі нарахування інфляційних втрат на суму боргу з 24.02.2022 року. Враховуючи, що повернення суми основного боргу у розмірі 914 444,00 грн. мало відбутися у строк до 19.11.2020 року, суд вбачає за можливе стягнення з відповідача суму інфляційних нарахувань в період з 20.11.2020 року по 23.02.2022 року. У період з 01.12.2020 року по 23.02.2022 року сукупний індекс інфляції становив 114,248%. Тож інфляційні нарахування у період з 01.12.2020 року по 23.02.2022 року на загальну суму боргу 914 444,00 грн становить 130 287,41 грн. (914 444,00*114,248%/100). Аналіз перевірених і оцінених доказів, поданих на підтвердження позовних вимог, переконують суд, що відповідач взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики не виконав, не повернув позивачу грошовий борг, відповідно наявні підстави для поновлення порушеного права позивача в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 914 444,00 грн та інфляційні нарахування у період з 01.12.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 130 287,41 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 447,31 грн. (1 044 731,41*1%=10 447,31). Стосовно витрат на правничу допомогу суд вважає за необхідне частково задовольнити вказані витрати з урахуванням складності справи та частково задоволених позовних вимог в розмірі 10 000,00 грн.

Outcome: partial