Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Заявлені вимоги обгрунтовувала тим, що 20.07.2006 року між її батьками [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, 02.04.2008 року шлюб розірвано. 10.08.2010 мама зареєструвала повторний шлюб, змінивши прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] її мама [PERSON] померла. Згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.05.2008 на її утримання стягнуто з відповідача аліменти. З часу розірвання шлюбу між її батьками, вона залишилась на вихованні та утриманні мами, до дня її смерті проживала з нею. Батько ніколи належним чином не виконував своїх батьківських обов`язків, не займався її вихованням, забезпеченням їжею та предметами першої необхідності, не цікавився її навчанням. А з часу розлучення взагалі батько жодного разу не провідав її, не цікавиться її життям, ухиляється від сплати аліментів на її утримання. За таких обставин, просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно неї, позивачки, та стягнути судові витрати. Позивачка в поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця реєстрації, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи- органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Установлено, що відповідач [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.08.2006 (а.с.4). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.04.2008 (а.с.7), шлюб між батьками позивачки, [PERSON] та [PERSON] розірвано. У подальшому мама позивачки [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.03.2019 (а.с.8). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.03.2023 установлено, що мама позивачки [PERSON] померла (а.с.5). Позивачка [PERSON] на даний час зареєстрована та проживає з бабою [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 11). Судом також установлено, що фактично з 2008 року відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої дочки, а саме: не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального розвитку та самоусвідомлення, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не проявляє щодо неї батьківської турботи і піклування, не надає їй належного матеріального утримання. Як убачається з довідки старшого державного виконавця Шаманського Павла (а.с.10) сума заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] станом на 01.03.2023 становить 107875,30 грн. Відповідно до висновку виконкому Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 27.10.2023, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки [PERSON] (а.с. 45-46). Таким чином, відповідачем, який усунувся від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку своєї дитини, порушено право останньої на належне батьківське виховання. У відповідності з вимогами ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 18 Конвеції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з вимогами ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Згідно вимог ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як роз`яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, суд, ураховуючи встановлені обставини, з метою якнайкращого забезпечення інтересів позивачки, приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав, який підлягає до задоволення. З відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.12). На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 18, 27 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991, ст. 150, 152, 155, 164 ч. 1 п. 2 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved