Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

10.05.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якому просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07 вересня 2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2185 та залишити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач та відповідач з 07.09.2013 перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб [NUMBER] , видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції). У [PERSON] та [PERSON] є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та точка [PERSON] , [INFO] . Протягом тривалого часу стосунки між [PERSON] та [PERSON] поступово погіршувались, що призвело до фактичного припинення сімейних відносин. Позивач та відповідач не ведуть спільний побут протягом більш ніж двох років, у зв`язку з чим у позивача відсутні спільні інтереси з відповідачем, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття кохання та поваги одне до одного, психологічну сумісність, що призвело до неможливості підтримувати стосунки та спільне господарство. Такий стан речей згубно впливає як на емоційний стан [PERSON] і на стан його спільних із [PERSON] дітей. Отже, подальше збереження шлюбу між позивачем та відповідачем є недоцільним та неможливим. Позивач також звертає увагу на те, що спільне життя в позивача та відповідача не склалося, що призводило до постійних сварок і різних поглядів на життя та моральні засади сім`ї. На цей час відповідач проживає окремо. За таких обставин недоцільним видається подальше збереження сім`ї. Отже, недоцільним буде вжиття судом заходів, спрямованих на примирення подружжя з огляду на неможливість продовження спільного життя позивача з відповідачем та різні погляди на сімейні цінності та подружні обов`язки. Відтак вказує, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та дітей, у зв`язку з чим [PERSON] наполягає на його розірванні. Крім того, Малолітні спільні діти позивача та відповідача фактично проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] . Так, комісія з питань захисту прав дитини, виходячи з найкращих інтересів малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та врахувавши позиції обох батьків і надані ними докази на користь їхніх позицій, рекомендувала органу опіки та піклування - Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради, зокрема, визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 17.02.2021 № 05/21). У свою чергу, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради розпорядженням № 90 від 19.02.2021, зокрема, назначила місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відтак, позивач вважає за доцільне залишити місце проживання малолітніх [PERSON] і [PERSON] з батьком, [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов частково заперечила, пояснивши, що не заперечує щодо розірвання шлюбу, оскільки вони не проживають з чоловіком з 2020 року. Щодо місця проживання дітей з чоловіком заперечує та хоче, щоб діти проживали разом з матір`ю, а батько буде приходити до дітей, оскільки діти люблять і маму і тата, іншої сім`ї в неї немає. Представник третьої особи Органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі та при ухваленні рішення врахування Висновку органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.11.2023 року. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 07.09.2013 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.3). Під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.5-6). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] наступив розлад, який носить стійкий характер. Сторони тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Сім`я розпалася остаточно, примирення неможливе. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя та інтересам дітей, що мають істотне значення, а тому вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про залишення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної адміністрації ЛМР №90 від 19.02.2021, визначено місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). З консультативних висновків лікаря дитячого психіатра пацієнта Танчака Северина Тарасовича від 12.07.2021, 30.08.2021, 17.05.2022, 24.06.2022 вбачається, що дитина на прийомі в супроводі батька і згоди мами (а.с.50-57). Відповідно до Довідки, виданої 26.07.2022 [PERSON] усного рахунку [PERSON] позивачу [PERSON] про те, що його син [PERSON] та донька [PERSON] отримують інформаційні послуги у [PERSON] усного рахунку [PERSON] , а батько [PERSON] кожного місяця вчасно оплачував за надання послуг (а.с.58). Крім того, тренер [PERSON] усного рахунку [PERSON] підтверджує, що за весь період навчання дітей приводить та забирає виключно батько [PERSON] (а.с.59). Згідно довідки, виданої 22.07.2022 ГО «Чутливий простір», [PERSON] відвідує терапевтичні заняття згідно договору про співпрацю від 03.02.2022 та батько постійно приводить його на заняття, інколи приводила прабабуся, маму хлопчика не бачили (а.с.60). Відповідно до довідки від 22.07.2022, виданої директором спортивного клубу «Багіра», [PERSON] дійсно займається художньою гімнастикою у спортивному клубі « [INFO] » з грудня 2021 та дитину приводив на тренування, забирав після тренування виключно батько (а.с.61). У відповідності до Акту обстеження умов проживання від 15.08.2023, проведеного за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що у помешканні проживає 3 осіб: [PERSON] - батько, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. Помешкання складається із 3 житлових кімнат, коридору, кухні, санвузла. Кімнати чисті, в наявності необхідні меблі, побутова техніка. Для дітей створені такі умови: окрема кімната, спальне ліжко, облаштоване місце для навчання, проведення дозвілля, є місце для зберігання особистих речей, іграшок. Дане житло належить на праві власності [PERSON] . До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України (далі СК України), Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закон №2402-III) та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року. Так, частиною 2 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1ст.160, ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі N 377/128/18 вказано, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява N2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07.12.2006, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 за N 487/2001/19. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Принцип 6 Декларації прав дитини, зокрема, закріплює, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім цього, відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №260001-вих-144148 від 22.11.2023, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд вважає, що вищенаведений висновок даний на повно з`ясованих об`єктивних обставинах і тому суд повністю покладає його в основу рішення. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Так, мати дитини [PERSON] не надала суду доказів, що визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з батьком буде суперечити їх інтересам. Враховуючи вищенаведене, а також те, що в судовому засіданні встановлено, що позивач має постійне місце проживання та джерело існування, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, при цьому на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечитиме інтересам дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що в даному випадку відповідач не надала доказів, що визначення місця проживання дітей з батьком буде суперечити інтересам дітей суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дітей на даний час разом з батьком. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дітей із батьком жодним чином не свідчить про невиконання матір`ю батьківських обов`язків чи позбавлення її можливості реалізації батьківських прав. Також слід зауважити, що мати дитини [PERSON] , має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку незалежно від того з ким дитина буде проживати. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 992,40грн. судового збору.

Outcome: approved