Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

31 липня 2023 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, визнання дійсним договору купівлі-продажу частини будинку та визнання права власності на частини будинку. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 серпня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, визнання дійсним договору купівлі-продажу частини будинку та визнання права власності на частини будинку. Суд вирішив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, визнання дійсним договору купівлі-продажу частини будинку та визнання права власності на частини будинку. У судове засідання позивач, [PERSON] , не з`явився, про судове засідання повідомлялася своєчасно та належним чином. Подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату слухання справи, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. Відповідачка своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористалася. Будь-яких заяв та клопотань, зокрема з процесуальних питань, про відкладення розгляду справи, чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, до суду не подала. Оскільки відповідачкою у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що відповідачка повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала, та, зважаючи на те, що позивач у заяві про проведення розгляду справи за його відсутності зазначив, що проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення не заперечував , суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до частини другої статті 247ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали в простій письмовій формі Договір купівлі-продажу частини будинку. Відповідно до умов Договору: « [PERSON] , передає у власність Покупця, [PERSON] , а Покупець приймає у власність 3/4 частини у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , і сплачує за нього обумовлену грошову суму відповідно до цього договору. частина житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів Ляшко В.Т. Інша, частина набута [PERSON] в порядку набувальної давності. Сторони розуміють, що не мають змоги укласти Договір купівлі-продажу в порядку передбаченому законом (нотаріально посвідчений), оскільки в Договорі купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, а на будинку відсутні правовстановлюючі документи. [PERSON] зобов`язується отримати документальне підтвердження належності йому 3/4 частини будинку до 31 грудня 2020 року. Після належного оформлення права власності [PERSON] зобов`язується укласти з [PERSON] Договір купівлі-продажу 3/4 частини домоволодіння [ADDRESS] . Сторони підтвержують, що [PERSON] передав [PERSON] кошти за купівлі вказаного домоволодіння у сумі 90000 грн. 00 коп. [PERSON] зобов`язується видати [PERSON] довіреність задля допомоги у юридичному оформленні права власності на домоволодіння, [ADDRESS] ». 16 липня 2019 року [PERSON] видав Довіреність [PERSON] , якою уповноважив останнього користуватися, розпоряджатися належною йому часткою житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] також присвоєння кадастрових номерів та/або приватизацією та подальшим відчуженням земельних ділянок за цією ж адресою. [PERSON] та [PERSON] не мали змоги оформити Договір купівлі-продажу частин домоволодіння, оскільки в Договорі купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, а на будинку відсутні правовстановлюючі документи. Так, 04 серпня 1989 році [PERSON] купив у [PERSON] частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на підставі довідки виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів від 04 серпня 1989 року №324, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів Ляшко В.Т. Однак у вищевказаному Договорі не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, що перешкоджало [PERSON] повною мірою володіти своєю частиною будинку, яка належала йому на праві власності. Тобто, з Договору не зрозуміло, частина якого будинку була куплена [PERSON] та за якою адресною будинок знаходиться. Окрім того, [PERSON] користувався ще 1/4 частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказана 1/4 частина будинку належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Чугуївської міської ради народних депутатів 06 серпня 1991 року. Згідно з Висновком про технічний стан житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами №115 від 24 липня 2019 року, виданого КП «Печенізьке БТІ» житловий будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] числиться за [PERSON] -1/2 частина, і по частини за [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] ще в 1991 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і не поверталася до України. Позивачу відомо, що вона померла. Спадщину на вказану частину будинку ніхто не прийняв, а [PERSON] відкрито володів та користувався тією частиною будинку з 1991 року. Таким чином, більше 28 років [PERSON] фактично, добросовісно відкрито, безперервно володів та користувався 3/4 частинами житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] фактично відкрито та безперервно володів частинами будинку, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. У серпні 2019 року [PERSON] через свого Представника - [PERSON] , звернувся до Печенізького районного суду Харківської області із позовом про визнання права власності на частини будинку в порядку набувальної давності. 21 листопада 2019 року Печенізьким районним судом Харківської області було винесене Рішення у справі №633/343/19, яким позов [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 03 лютого 2020 року державним реєстратором було зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на частини житлового будинку [ADDRESS] . 25 лютого 2020 року було виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] . Власником частин житлового будинку вказаний [PERSON] . У березні 2020 року Позивачу стало відомо, що [PERSON] помер, і тому, змоги оформити Договір купівлі-продажу частини будинку у нього немає. Спадщину після смерті [PERSON] , в тому числі і на частку у домоволодінні прийняла його дружина - [PERSON] . Однак вона відмовляється належним чином оформити право на спадщину та укласти Договір купівлі-продажу частини житлового будинку. Відповідно до відповіді першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану в місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції надано Актовий запис про смерть [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до Інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 12.11.2019 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошевої Ольги Юріївни спадкова справа після смерті [PERSON] в Першій Харківській міській державній нотаріальній конторі не заводилася. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 39, 328, 344 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло, право власності є непорушним. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві / ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України /. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Між Позивачем та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу частини будинку в простій письмовій формі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. [PERSON] помер, а тому у позивача відсутня можливість оформити Договір купівлі-продажу з нотаріальним посівдченням. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Така ж позиція висловлена і в постанові ВСУ від 06.09.2017 року по справі N 6-1288цс17. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Outcome: approved