Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

22.12.2021 року, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Держави України в особі ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві, ГУ Державної казначейської служби у Миколаївській області, яким просив стягнути на його користь 239300 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органу досудового розслідування. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що 08.11.2021 року він подав до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяву про вчинення відносно нього, працівниками Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області злочинів передбачених ст.. 364-367, 396 КК України. Всупереч вимогам ст. 214 КПК України, відомості за його заявою про скоєні кримінальні правопорушення з до ЄРДР внесено не було, досудове розслідування не проводилось, що позбавило його можливості захистити свої права, як потерпілого від злочинів. З урахуванням зазначеного вважав, що внаслідок бездіяльності допущеної уповноваженою особою ТУ ДБР розташованого у м.Миколаєві йому було завдано моральної шкоди, розмір якої встановлений Законом України «Про судовий збір» де ставка судового збору визначена в сумі 2393 або в розмірі 1% від ціни позову складає 239300 грн. Ухвалою суду від 04.01.2022 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.09.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 17.02.2022 року представником ТУ ДБР в м. Миколаєві до суду подано відзив яким представник у задоволенні позову просив відмовити. У відзиві зазначив, що 08.11.2021 року [PERSON] , звернувся до ТУ ДБР в м. Миколаєві із заявою про вчинення злочину (вх. №В-3876 від 08.11.2021), за результатами розгляду якої, було прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР за викладеними заявником обставинами. Незгода позивача з рішенням слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві могла бути оскаржена в передбаченому КПК України порядку, проте згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень не була оскаржена до слідчого судді. Щодо стягнення моральної шкоди зазначив, що моральна шкода позивачем не обґрунтована та документально не підтверджено та в прохальній частині позову відсутні будь-які вимоги про відшкодування моральної шкоди саме до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві. Зазначив, що з наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій щодо нього, не довів протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення. Вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. 23.02.2022 року від представника ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області до суду надійшов відзив, у якому представник просив у задоволенні позову відмовити. У відзиві зазначив, що ГУ ДКС України у Миколаївській області не є належним відповідачем по справі, оскільки до повноважень Казначейства не належить представництво Держави в судах. Також зазначив, що між ГУ ДКС України у Миколаївській області та позивачем не існувало будь-яких правовідносин, а тому діями їх службових осіб, не могло бути заподіяно моральної шкоди позивачу, яку він належним чином не обґрунтовує та не надає доказів психічного чи фізичного впливу з боку відповідачів, а також доказів які б свідчили про протиправність їх дій чи бездіяльності. Жодні заходи примусу зі сторони Держави України до позивача не застосовувались, а відтак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та задоволенню не підлягають. До судового засідання позивач не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. До клопотання позивач додав пояснення, у яких зазначив, що головним доказом є той факт, що головним доказом є той факт, що в усіх органах поліції за період 2018-2022 роки не було заведено ні одної оперативно-розшукової справи щодо осіб, які входили до складу зазначених ним організованих злочинних груп і щодо вчинення ними злочинів, оперативно-розшуковими заходами не було здійснено ні попередження, ні запобігання, ні виявлення, ні припинення, ні розкриття, на розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до компетенції поліції. Протягом липня-листопаду 2-21 року він особисто подав та зареєстрував заяви про злочини поліції та ДБР., але ні ДБР ні органи поліції не внесли відомості про злочини з його заяв в ЄРДР тому він був змушений оскаржувати бездіяльність правоохоронних органів в суді. Також зазначив, що шляхом незаконного проведення в ході кримінального провадження інших процесуальних дій, а не передбачених законом, були обмежені його конституційні права громадянина України на захист судом своїх прав і свобод. Вказав, що з вини відповідача ТУ ДБР у м. Миколаєві обвинувальний акт щодо злочину з ознаками ч.2 ст.366, 364 КК України не був поданий в суд і в такий спосіб його було позбавлено проголошеного, гарантованого в Конституції, нескасовуваного права на захист судом його прав і свобод. До судового засідання представник ТУ ДБР в м.Миколаєві не з`явилась, у відзиві просила у задоволенні позову просила відмовити, з урахуванням доводів викладених у відзиві. Представник ГУ Державної казначейської служби України Миколаївській області до судового засідання у не з`явилась, подала заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити, з урахуванням доводів викладених у відзиві. Дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 08.11.2021 року [PERSON] подав до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяву про вчинення стосовно нього працівниками Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області, злочинів передбачених ст. 364-367, 396 КК України. Відповідно до наданих представником ТУ ДБР розташованого у м.Миколаєві доказів, дану заяву [PERSON] органом досудового розслідування було зареєстровано 08.11.2021 року за вхідним номером В-3876. Листом старшого слідчого Першого СВ ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві Белзи А.К., від 15.11.2021 року №В-3877/16-04.6/21, [PERSON] було повідомлено про прийняття рішення, щодо відмови у внесені відомостей до ЄРДР за фактами викладеними у його заяві. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень бездіяльність слідчого щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення відповідно до заяви [PERSON] від 08.11.2021 року не була оскаржена до слідчого судді. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту її заподіяння незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України та характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність даних норм права і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилався на положення ст.ст.1167, 1172, 1174 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» При наданні оцінки встановленим фактичним обставинам справи, підставам відшкодування моральної шкоди, зазначеним [PERSON] , в контексті вказаних правових норм, суд виходить з наступного. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, діють правила ч.6 цієї статті та така шкода має відшкодовуватися на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Дану правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема в Постановах від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Під час розгляду справи, [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди внаслідок відмови уповноваженою особою ТУ ДБР в м.Миколаєві внести до ЄРДР відомості які містились у його заяві від 08.11.2021 року вхідний номер В-3876. Посилання [PERSON] на порушення його прав в результаті невнесення відомостей до ЄРДР, є безпідставним, оскільки ним у передбачений законом спосіб було реалізовано право на оскарження рішення органу досудового розслідування. Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту п.1 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого,дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Своїм рішенням №4-р(II)/2020 від 17.06.2020 року (справа № 3-180/2018(1644/18) Конституційний Суд України, закріпив право особи подати апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення. Таким чином, постановленням ухвал слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Сам по собі факт невнесення відомостей до ЄРДР не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві та настанням шкоди. З урахуванням зазначеного, суд вважає безпідставними доводи [PERSON] про те, що уповноважені особи ТУ ДБР в м. Миколаєві здійснили процесуальні дії з порушенням процесуального закону, наслідком чого є цивільно-правова відповідальність, з урахуванням недоведеності усіх складових деліктної відповідальності. Також, суд зазначає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається [PERSON] , оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, та його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Вказаний висновок було зроблено Верховним судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed