Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким, визнати недійним договір № 356 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , який був укладений 01.02.2022 між ЛКП «Господар» з однією сторони і [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками інших двох квартир цього будинку, які від імені всіх співвласників підписали з відповідачем ЛКП «Господар» договір № 356 від 01.02.2022 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Проте, ні він, ні інші співвласники будинку не уповноважували [PERSON] та [PERSON] на укладення від їх імені такого договору, а також його не повідомляли про проведення зборів співвласників, де б обговорювалось питання передачі будинку в управління ЛКП «Господар». В іншій цивільній справі до нього пред`явлено позов про стягнення заборгованості за надані на підставі цього договору житлово-комунальні послуги. Крім того, в додатку до договору загальна площа його квартири значно більша від фактичної, що впливає на збільшення ціни за оплату житлово-комунальних послуг. Тим самим, укладений договір порушує його права і тому просить визнати такий договір недійсним. Відповідач ЛКП «Господар» не погодився та в особі повноважного представника подав письмові пояснення на позовну заяву, долучивши докази їх направлення іншим учасникам справи. Вказує, що збори співвласників багатоквартирного будинку відбулись 30.01.2022 і їхнє рішення про перебачу будинку в управління ЛКП «Господар» оформлене відповідним протоколом № 316. Згідно з цим протоколом, у зборах співвласників прийняли участь чотири співвласники, яким належить 69,8 відсотків від площі всіх квартир та нежитлових приміщень і цієї кількості голосів достатньо для прийняття відповідного рішення про укладення спірного договору. Крім того правочин, який вчинено представником поза межами його повноважень створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє лише у разі наступного схвалення такого правочину. Проте позивач не вказує про ненадання або надання неналежної якості комунальних послуг. Інші аргументи позивача вважає його припущеннями та просить в позові відмовити. У своїй відповіді на такі пояснення позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 30.01.2023. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 08.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.09.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити. Представник відповідача ЛКП «Господар» Бараняк В.А. та відповідач [PERSON] в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у письмових поясненнях. Просять в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності не подала. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва (а.с.19). Послуги з управління цим будинком надаються відповідачем ЛКП «Господар» на підставі відповідного договору № 356 від 01.02.2022 (а.с.6-10), який укладено між ним та іншими відповідачами [PERSON] та [PERSON] , які, як зазначено в договорі, діють від імені співвласників на підставі протоколу зборів № 316 від 30.01.2022. Згідно з додатком 1 до цього договору (а.с.11), в будинку загалом налічується 16 співвласників. Також, до матеріалів справи долучено копію протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку № 316 від 30.01.2022 (а.с.49-50), згідно якого участь в зборах приймало чотири особи співвласники квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , яким належать квартири та нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 493,4 кв.м. При цьому, загальна кількість квартир в будинку 7 квартир, а загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень в будинку - 706,70 кв.м. Вбачається, що за визначення управителем ЛКП «Господар» збори проголосували одноголосно, тобто 69,8 відсотків від загальної кількості співвласників. З метою визнання договору недійсним позивач звернувся до суду з цим позовом. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закон) визначено особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, врегульовано правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору) визначено, що управління багатоквартирним будинком це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Відповідно до частини першої статті 9 Закону управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю. Частинами першою, третьою сьомою статті 10 Закону передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Збори співвласників можуть скликатися ініціативною групою у складі не менше трьох співвласників або управителем, обраним відповідно до цього Закону. Повідомлення про дату та місце проведення зборів співвласників має бути вручено не пізніше ніж за 10 днів до дати проведення зборів у письмовій формі кожному співвласникові під розписку або шляхом поштового відправлення рекомендованим листом на адресу квартири або нежитлового приміщення, що належить співвласнику в цьому багатоквартирному будинку, а також має бути розміщено у загальнодоступному місці при вході до кожного під`їзду багатоквартирного будинку. Повідомлення про проведення зборів співвласників має містити інформацію про ініціатора проведення таких зборів, дату, місце та час їх проведення, порядок денний. До повідомлення про проведення зборів співвласників можуть додаватися додаткові матеріали або інформація, що будуть розглядатися на зборах. Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, які вважаються прийнятими зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування («за», «проти», «утримався»), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики. У протоколі обов`язково зазначається така інформація про співвласників (їх представників), які взяли участь у зборах співвласників: прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника). В свою чергу, до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі, зокрема, про: визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням; прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (пункти 2, 3, 9 частини другої статті 10 Закону). Таким чином, рішення про визначення управителя вважається прийнятим, якщо за нього проголосували 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. У справі яка розглядається, по-перше, відсутні будь-які докази про створення ініціативної групи та направлення мешканцям будинку повідомлення про проведення зборів співвласників, а по-друге, що найголовніше, також відсутні докази того, що за рішення про визначення управителем ЛКП «Господар» проголосувало 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Так, відповідно до протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку (а.с.49) у голосуванні взяли участь власник квартири [ADDRESS] [PERSON] , якому належить 49 кв.м. площі; власник квартири [ADDRESS] [PERSON] , якій належить 107,2 кв.м. площі; власник квартири [ADDRESS] [PERSON] , якому належить 82,4 кв.м. площі; власник квартири [ADDRESS] [PERSON] , якій належить 254,8 кв.м. площі. Загалом їм належить 493,4 кв.м. площі. Проте, згідно Списку співвласників, який є додатком до оспорюваного договору (а.с.11), співвласниками квартири [ADDRESS] окрім [PERSON] є також є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; співвласниками квартири [ADDRESS] окрім [PERSON] також є [PERSON] та [PERSON] ; співвласниками квартири [ADDRESS] окрім [PERSON] є також [PERSON] та [PERSON] . Тобто учасники зборів, які брали участь у голосуванні, не є одноосібними власникама приміщень площею 493,4 кв.м. і одночасно, немає жодного доказу про те, що вони діяли від імені інших співвласників своїх квартир, хоча за змістом частини 7 статті 10 Закону у протоколі обов`язково має зазначатись документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника), а згідно абзацу 5 частини восьмої цієї статті, голосування від імені співвласника представником здійснюється в порядку представництва згідно з вимогами цивільного законодавства. Всупереч зазначеній нормі протокол не містить даних про документ, який уповноважував [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] голосувати за інших співвласників належних їм квартир. Доказів про наявність у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] таких повноважень не здобуто під час судового розгляду, і ніщо не свідчить про те, що після зазначених зборів в будинку проводилось письмове опитування згідно частини восьмої статті 10 Закону, яке є обов`язковим якщо під час проведення зборів співвласників для прийняття рішення не набрано встановленої частиною шостою цієї статті кількості голосів «за» або «проти». Отже, належним чином оцінивши подані докази та враховуючи вказані норми матеріального права суд приходить до висновку, що рішення співвласників багатоквартирного будинку про визначення ЛКП «Господар» управителем будинку не прийнято у відповідності до вимог частини шостої статті 10 Закону, оскільки за нього не проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Відповідно оспорюваний договір є таким, що підписаний не уповноваженими особами, зокрема відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша, друга статті 203 ЦК України). Згідно частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, оспорюваний договір не відповідає вимогам частини першої та другої статті 203 ЦК України, оскільки для його підписання у відповідачів [PERSON] та [PERSON] не було необхідного обсягу цивільної дієздатності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 367/3853/16-ц вказано, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. На думку суду, у справі яка розглядається внаслідок укладення оспорюваного договору права та законні інтереси позивача зазнали порушень і їх відновлення є неможливим без визнання цього договору недійсним. Так, частиною 1 статті 10 Закону визначено, що рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих, які набули право власності на квартиру чи нежитлове приміщення після прийняття рішення. Згідно пункту 1 оспорюваного договору управитель зобов`язується надати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою [ADDRESS] , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Ціна послуги з управління, згідно пункту 10 договору, становить 5,37533 грн. на місяць за 1 кв.м. і така ціна була погоджена згідно додатку 5 до договору (а.с.17зв.). Загальна площа квартири позивача, згідно відповідного свідоцтва про право власності (а.с.19) становить 52,5 кв.м., тоді як згідно додатку до договору (а.с.11) така площа становить 89,2 кв.м., з якої, очевидно, і буде вираховуватись плата за надані послуги з управління. Отже, оспорюваний договір покладаючи на позивача надмірні фінансові зобов`язання безпосередньо порушує його права, що є підставою для визнання його недійним за позовом заінтересований особи. Як наслідок, суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про визнання договору недійним. В контексті наведеного посилання відповідача на приписи статті 241 ЦК України щодо вчинення правочину з перевищенням повноважень та його аргументи щодо схвалення позивачем цього правочину суд відкидає, оскільки вказана норма врегульовує правові наслідки вчинення правочину представником поза межами наданих йому повноважень. В свою чергу, представництвом згідно частини першої статті 237 ЦК України визнається правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Однак, у справі яка розглядається встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] взагалі не були уповноважені на укладення договору від імені співвласників будинку, внаслідок чого приписи статті 241 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються. Крім того, безпідставним слід визнати аргументи відповідача про незначний характер допущеного порушення, оскільки укладення оспорюваного договору без вільної на те згоди мешканців будинку не може вважатись незначним порушенням. В цьому випадку, правові висновки Верховного Суду, сформульовані у справі № 904/1711/22 до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, не говорячи вже про те, що спір у цій справі стосується визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів ОСББ. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи та характер спірних правовідносин, суд вважає, що він дав відповіді на основні питання і немає необхідності детально обґрунтовувати інші аргументи сторін, що відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1\~073,60 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: approved