Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом, який обґрунтований тим, що позивач працює у СП «Слов`янському локомотивному депо» регіональної філії «Донецька залізниця» з 29.07.2009. Наказом АТ «Укрзалізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» від 08.12.2021 року позивача відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID\~19 або до закінчення карантину. Підставою для відсторонення зазначено\~повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку не проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID\~19.З даним наказом позивач не згодний, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню виходячи з наступного. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хворобо» встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хворобо. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених робіт. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 7 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження\~засвідчити це актом у присутності свідків. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно\~епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку з відсутністю у нього щеплення проти COVID\~19 не було дотримано вимоги ч. 7 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, а також вимоги ч. 2 ст. 27 Закону України « про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення щодо не допуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно\~епідеміологічної служби. Натомість, відповідач виніс оскаржуваний наказ лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення. У зв`язку з чим, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 08.12.2021 року № 1005/в-т про відсторонення позивача від роботи з 09.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення або закінчення карантину та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час відсторонення від роботи. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та відзив на позов, в якому заначив, що на підставі наказу про відсторонення від роботи № 1005/вт від 08.12.2021 [PERSON] було відсторонено від роботи у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до постанови Кабінету міністрів України №83 від 04.03.2021р. акціонерне товариство «Українська залізниця» віднесено до об`єктів державної власності, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Відповідно до Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету міністрів України №735 від 02.09.2015р., товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності. Вищим органом товариства є загальні збори. Функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України. Функції загальних зборів, які передбачені законодавством, цим Статутом, а також внутрішніми документами товариства, виконуються Кабінетом Міністрів України одноосібно.З урахуванням викладеного, та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021р., працівники АТ «Укрзалізниця» підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19.Оскільки позивач є працівником АТ «Укрзалізниця», не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не має протипоказань до вакцинації, відповідач був зобов`язаний відсторонити позивача від роботи відповідно до діючого законодавства. Що і було оформлено наказом 1005/вт від 08.12.2021р.Зазначає, що наказ про відсторонення від роботи позивача оформлено та підписано у відповідності до положень чинного законодавства України, підстави для визнання незаконним та скасування наказу відсутні.Через відсутність підстав для скасування наказу про відсторонення від роботи, позовна вимога про виплату заробітної плати за час відсторонення також не підлягає задоволенню. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 04.11.2023 року від представника відповідача надійшло доповнення до відзиву, в якому останніц зазначив, що наказом структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 28.02.2022 №133/в-т [PERSON] допущено до роботи з 01.03.2022 року. Підставою для видання наказу зазначено: надання сертифіката про вакцинацію [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що\~ [PERSON] працює помічником машиністом тепловоза дільниці обслуговування локомотивів ст. Слов`янськ в структурному підрозділі «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки останнього серії [NUMBER] . Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 АТ «Укрзалізниця» включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Як видно з повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку непроведення обов`язкового профілактичного щеплення проти\~COVID-19 працівників АТ «Укрзалізниця» та листа-ознайомлення працівників структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця», 03.12.2021 [PERSON] ознайомлено з: пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з додатком; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»); списком пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, який також доступний за посиланням https://list.covidl9.gov.ua.; з необхідністю отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; з тим, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021; з необхідністю пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Позивач не пред`явив за місцем роботи у визначений строк, до 08.12.2021, документу, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), що останнім у позовній заяві не заперечувалося. Наказом начальника структурного підрозділа «Слов`янське локомотивне депо» РФ «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 08.12.2021 № 1005/в-т, [PERSON] відсторонили від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19/медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення/або закінчення карантину. Згідно з наказом начальника «Слов`янське локомотивне депо» Регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 28.02.2022 №133/в-т, [PERSON] допущений до роботи з 01.03.2022. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Відповідно до ст.21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1, 2, 6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разівідмовиабоухилення від обов`язкових профілактичних щепленьу порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» №211 від 11 березня 2020 рокуна всій території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, який згодом неодноразово продовжено. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який надалі було доповнено (далі - Перелік № 2153). За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусомSARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить. Сторони не заперечують, що посада позивача наявна у Переліку №2153. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень протиCOVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень протиCOVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Проте, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці в яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. На підставі наведеного вище, при розгляді даної категорії справ, судами, визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. При зверненні із позовом [PERSON] посилався на те, що його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, приписи законів України з приводу відсторонення працівника без обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19, є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника, тому часткове задоволення позовних вимог позивача з підстав того, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, які відмовились від вакцинації проти COVID-19, є неможливим. Разом з тим, відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. У даному випадку судом встановлено, що позивач працює помічником машиністом тепловоза дільниці обслуговування локомотивів ст. Слов`янськ в структурному підрозділі «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом відповідача від 08.12.2021 № 1005/вт, [PERSON] , помічника машиніста тепловоза дільниці обслуговування локомотивів ст. Слов`янськ, відсторонили від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 /медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення/або закінчення карантину. При цьому, суд звертає увагу, що застосування до позивача передбачених Переліком №2153 та Законом№1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Відповідач не довів жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду помічника машиніста тепловоза дільниці обслуговування локомотивів ст. Слов`янськ, [PERSON] міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Отже, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. При винесенні наказу про відсторонення позивача від роботи не вирішувалося питання про об`єктивні причини відсторонення, не надано індивідуальної оцінки загрози, яку потенційно на роботі міг нести саме позивач (кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих, форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим, умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження,контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням), а було формально відсторонено. Як це вбачається зі змісту самого наказу про відсторонення позивача, підставою відсторонення зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку непроведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Тобто, наказ про відсторонення позивача від роботи не містить жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Отже, у даному випадку застосування до позивача такого заходу, як відсторонення його від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Матеріали справи не містять будь яких доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Тому, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. На підставі наведеного суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу від 08.12.2021 1005/вт структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» про відсторонення від роботи позивача з огляду на те, що [PERSON] був неправомірно відсторонений від виконання його посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, оскільки дії роботодавця в даному випадку були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Щодо стягнення середнього заробітку за час відсторонення суд виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як визначено в частині першій статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною першою статті 115 КЗпП встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. В судовому засіданні встановлено, що в порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, а тому, позрвін вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи є обґрунтованими та такими, що підяланють задовленню. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період часу з 09.12.2021 року і по день відновлення позивача на посаді 01.03.2022 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Згідно довідки про доходи, виданої структурним підрозділом «Слов`янське локомотивне депо» регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» від 01.03.2022 року, заробітна плата [PERSON] за грудень та листопад 2021, які передували дню відсторонення позивача, склала 18133,91 грн. У вказаний період позивач відпрацював 204 год., отже середньогодиний заробіток становить 18133,91/204 год. = 88 грн. 89 коп., а середньоденна заробітна плата позивача складає 18133,91/33 = 549 грн 51 коп. Кількість робочих днів затримки розрахунку при відстороненні в період з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року становить 55 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 549 грн 51 коп. * 55 робочих днів = 30 223 грн 05 коп. При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача, а тому, з відповідача на користь держави підлягає стягнен судовий збір за вимогу немайнового характеру (про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи) в сумі 908,00 грн. та за вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), в сумі 908,00 грн., а всього 1816,00 грн.

Outcome: approved