Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

03 серпня 2018 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов позов Одеської міської ради до [PERSON] про знесення самочинного збудованих будинків та відшкодування матеріальної шкоди. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2018 року матеріали цивільної справи направлені за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2018 року (суддя Науменко А.В.) відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року закрито провадження по справі. Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 19 червня 2019 року за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу. Продовжено розгляд справи за правилами загального провадження зі стадії підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року клопотання представника Одеської міської ради задоволено. Призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 11 червня 2020 року поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року витребувано у [PERSON] акт технічного стану квартири [ADDRESS] на момент її руйнування. Зобов`язано [PERSON] надати відомості про стан квартири [ADDRESS] на момент її руйнування. Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року клопотання представника Одеської міської ради задоволено. Призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка дійсна ринкова вартість об`єкта нерухомого майна, а саме квартири (реконструйованої) [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] на момент її руйнування? Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. 06 липня 2021 року до суду надійшов Висновок експерта № 21-253 від 23.06.2021 року судової експертизи. 06 жовтня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову та позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] про стягнення майнової шкоди, у відповідності до якої Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь Одеської міської ради майнову шкоду у сумі 1081265,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча двісті шістдесят п`ять) гривень та витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що у 2012 року померла [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею - 16,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві власності. При цьому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у справі № 522/5067/13-ц задоволено заяву [PERSON] , за участю заінтересованої особи - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] , померлою [INFO] , з 2004 року по день смерті. 27.02.2015 року Приморським районним судом м. Одеси відкрито провадження у справі № 522/1632/15-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.08.2015 року задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у справі № 522/5067/13-ц, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2004 року по 13.09.2012 року. 22.09.2015 року Одеська міська рада в рамках справи № 522/1632/15-ц звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] , померлої у 2012 році, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м. Вказану позовну заяву прийнято до спільного розгляду у справі № 522/1632/15-ц з позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом - залишено без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц позовну заяву Одеської міської ради до [PERSON] про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] , померлої у 2012 році, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. - задоволено. Рішення набрало законної сили 07.05.2018 року. 14.06.2018 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевою Я.Г. прийнято рішення про відмову Одеській міській раді у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру. Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вх. № 6275 від 22.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року знаходились два домоволодіння (квартири). Однак квартира [ADDRESS] загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16.1 кв.м. належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.06.1994 року № 43117 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «БТІ» ОМР за № 62пр-70-955. Інші частини домоволодіння, а саме 13/40 часток, за адресою: [ADDRESS] , загальною приватизованою частиною 16,7 кв.м., належали [PERSON] на підставі договору дарування від 22.03.1995 року. У період з 01.01.2013 року по 02.03.2017 року [PERSON] зруйновано квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., яка належала спадкодавцю [PERSON] , та визнана відумерлою спадщиною на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц. Крім того, зруйновано і іншу частину домоволодіння по [ADDRESS] загальною площею 16,7 кв.м., що належали [PERSON] . На місці вищевказаних зруйнованих об`єктів споруджено чотирьохповерховий житловий будинок загальною площею 175,1 кв.м., житловою площею 99,5 кв.м., а також одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., право власності на які у подальшому зареєстровані за [PERSON] . Таким чином, об`єкт нерухомого майна, що визнаний відумерлою спадщиною та належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, зруйновано, чим Одеській міській раді завдано майнової шкоди. Враховуючи, що повернути в натурі об`єкт нерухомого майна, що визнаний відумерлою спадщиною на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц неможливо у зв`язку з його знищенням, відтак Позивач вважає, що задоволенню підлягають вимоги Одеської міської ради щодо відшкодування вартості вказаного об`єкта нерухомості. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року прийнято заяву представника Одеської міської ради про зміну предмету позову. Заяву представника Одеської міської ради про зміну предмету позову задоволено. Закрито підготовче провадження по справі. Призначено справу до розгляду по суті. 15 листопада 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. 17 листопада 2023 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги визнали. В судове засідання 30 листопада 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось учасниками справи, у 2012 року померла [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис від 25.09.2012 року № 9155. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею - 16,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.06.1994 року № 43117 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «БТІ» ОМР за № 62пр-70-955. При цьому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у справі № 522/5067/13-ц задоволено заяву [PERSON] , за участю заінтересованої особи - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] , померлою [INFO] , з 2004 року по день смерті. 27.02.2015 року Приморським районним судом м. Одеси відкрито провадження у справі № 522/1632/15-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.08.2015 року задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у справі № 522/5067/13-ц, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2004 року по 13.09.2012 року. 22.09.2015 року Одеська міська рада в рамках справи № 522/1632/15-ц звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] , померлої у 2012 році, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м. Вказану позовну заяву прийнято до спільного розгляду у справі № 522/1632/15-ц з позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом - залишено без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц позовну заяву Одеської міської ради до [PERSON] про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] , померлої у 2012 році, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. - задоволено. Рішення набрало законної сили 07.05.2018 року. 14.06.2018 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевою Я.Г. прийнято рішення про відмову Одеській міській раді у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі того, що вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 34144181 від 04.03.2017 року. Підставою для проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] став технічний паспорт від 21.02.2017 року б/н, виданий ФОП [PERSON] , та висновок ФОП [PERSON] від 21.02.2017 року, серія та номер: 04-12 щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів, доданих до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (вх. № 6275 від 22.06.2016 року), а саме правовстановлюючих документів та технічної документації, за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року знаходились два домоволодіння (квартири). Однак квартира [ADDRESS] загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16.1 кв.м. належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.06.1994 року № 43117 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «БТІ» ОМР за № 62пр-70-955. Інші частини домоволодіння, а саме 13/40 часток, за адресою: [ADDRESS] , загальною приватизованою частиною 16,7 кв.м., належали [PERSON] на підставі договору дарування від 22.03.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2282. Відповідно до умов даного договору дарувальником виступала [PERSON] , якій вказане майно належало на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.1994 року № 4-7164, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів. Відповідно до матеріалів реєстраційних справ № 1189063751101 та № 1189058451101, наданих Управлінням державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.07.2017 року у справі № 520/1632/15-ц, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , в період з 01.01.2013 року по 02.03.2017 року незаконно споруджено чотирьохповерховий будинок загальною площею 175,1 кв.м., житловою площею 99,5 кв.м., а також одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м. Після чого, 02.03.2017 року, на підставі технічного паспорту від 21.02.2017 року б/н, виданого ФОП [PERSON] та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , серія та номер: 04-12 від 21.02.2017 року, виготовленого ФОП [PERSON] , державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. проведено державну реєстрацію права власності на два об`єкти нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] , загальною площею 175,1 кв.м., житловою площею 99,5 кв.м., а також [ADDRESS] , загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м. Право власності на обидва вищевказані об`єкта нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, у період з 01.01.2013 року по 02.03.2017 року [PERSON] зруйновано квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., яка належала спадкодавцю [PERSON] , та визнана відумерлою спадщиною на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц. Крім того, зруйновано і іншу частину домоволодіння по [ADDRESS] загальною площею 16,7 кв.м., що належали [PERSON] . На місці вищевказаних зруйнованих об`єктів споруджено чотирьохповерховий житловий будинок загальною площею 175,1 кв.м., житловою площею 99,5 кв.м., а також одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., право власності на які у подальшому зареєстровані за [PERSON] . Таким чином, об`єкт нерухомого майна, що визнаний відумерлою спадщиною та належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, зруйновано, чим Одеській міській раді завдано майнової шкоди. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 справа № 912/1856/16, від 14.05.2019 справа № 910/11511/18, від 28.05.2020 року справа № 910/7164/19. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 19 своєї постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Як зазначалось раніше, у період з 01.01.2013 року по 02.03.2017 року [PERSON] зруйновано квартиру [ADDRESS] загальною площею 46.2. кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., яка належала спадкодавцю [PERSON] , та визнана відумерлою спадщиною на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 року у справі № 522/1632/15-ц. Крім того, зруйновано і іншу частинку домоволодіння по [ADDRESS] загальною площею 16,7 кв.м., що належали [PERSON] . На місці вищевказаних зруйнованих об`єктів споруджено чотирьохповерховий житловий будинок загальною площею 175,1 кв.м., житловою площею 99,5 кв.м., а також одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., право власності на які у подальшому зареєстровані за [PERSON] . Таким чином, на час розгляду справи, квартири загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] , та визнана відумерлою спадщиною - не існує, у зв`язку зі знищенням її в результаті дій [PERSON] . Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим, відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до висновку експерта від 08.08.2023 року № 23-1362, виготовленого судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Куцаревою А.О., в результаті проведення експертного оціночно-будівельного дослідження ринкова вартість об`єкта нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , виходячи з технічних характеристик об`єкту нерухомості відображених у технічному паспорту від 29.06.1994 року та виходячи із того, що технічний стан квартири «задовільний» станом на дату проведення експертизи складає 1081265,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча двісті шістдесят п`ять) гривень. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню судовий збір в розмірі 16 219,00 гривень.

Outcome: approved