Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з АТ «Ідея Банк» на користь [PERSON] , в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом, вчиненого 10.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за №126351, грошові кошти в сумі 5\~466, 55 грн.; стягнути з АТ «Ідея Банк» на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7\~500,00 грн. В обґрунтування\~пред`явлених вимог\~зазначив\~наступне.\~ Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. було відкрито виконавче провадження №66258214 від 23.07.2021 року по примусовому виконані виконавчого напису № 126351 від 10.06.2021 року, виданого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з нього, [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 136670,42 грн. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2022 року по справі №214/7754/21 позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. про визнання виконавчого напису нотаріусу, таким що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 10 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, зареєстрований в реєстрі за № 126351, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості за договором кредиту та страхування №206.00408.005399880 від 25.06.2019 року за період з 02.11.2019 року по 05.05.2021 року у розмірі 133 670,42 грн. До приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни було направлено Адвокатський запит №17/10/22-Г. У відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни № 01.29/20770 від 25.10.2022 р. на адвокатський запит зазначено, що у виконавчому провадженні №66258214 стягнуто: 200.00 грн. витрати виконавчого провадження (отримувач ПВ Русецька О.О.), 5466, 55 грн. борг за виконавчим документом (отримувач АТ «Ідея Банк»); 546,65 грн. - основна винагорода приватного виконавця (отримувач ПВ Русецька О.О.). 04.02.2023 року на адресу відповідача АТ «Ідея Банк» було направлено заяву про повернення стягнутого за виконавчим написом №126351 від 10.06.2021 р., що підтверджується поштовою квитанцією АТ «Укрпошта» від 04.02.2023 р. та описом вкладення. 01.03.2023 року позивач отримав лист відповідача, який надав відповідь на заяву щодо повернення стягнутого за виконавчим написом №126351 від 10.06.2021 р., відповідач у своєму листі зазначив, що відсутні підстави на повернення мені коштів стягнутих виконавчим написом №126351 від 10.06.2021 р. На момент подання позовної заяви відповідачем стягнутого за виконавчим написом №126351 від 10.06.2021р. повернуто не було. Виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню, стягнуті кошти за виконавчим написом нотаріуса повинні бути повернуті боржнику, однак в добровільному порядку грошові кошти позивачу не повернуті, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Стягнуті кошти за виконання написом нотаріуса мають бути повернуті боржнику з наступних підстав. Відповідно до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. № від 25.10.2022 р. на адвокатський запит у виконавчому провадженні № 66258214 стягнуто: 200.00 грн. витрати виконавчого провадження (отримувач ПВ Русецька О.О.); 5466, 55 грн. борг за виконавчим документом (отримувач АТ «Ідея Банк»); 546,65 грн. основна винагорода приватного виконавця (отримувач ПВ Русецька О.О.). Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 753/15556/15-ц. У Постанові Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №910/16664/18, зроблений наступний правовий висновок: «27. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. 28. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не гуртувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. 29. Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 у справі №910/9258/18 виконавчий напис, вчинений 17.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим номером 21627, про стягнення з ТОВ «Студія Пост- Продакшн «АВ-ТВ» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості в розмірі 204 377,29 грн визнано таким, що не підлягає виконанню, то суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що отримані відповідачем-1 на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 177 197,04 гри підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Доводи скаржника про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факту визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що с підставою для повернення таких коштів. При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем-1 за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №910/1531/18». Таким чином, у зв`язку із визнанням таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 10 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, зареєстрований в реєстрі за № 126351, законна підстава, на якій АТ «Ідея Банк» стягнув з [PERSON] 5466, 55 грн. відсутня, а отже, стягнуті кошти за виконавчим написом нотаріуса мають бути повернуті боржнику. Не погодившись з позовними вимогами позивача, представник відповідача подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого зазначає наступне. АТ «Ідея Банк» не погоджується з такими вимогами позивача та вважає, що в задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі, зважаючи на наступне. 25.06.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 206.00408.005399880, згідно якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 74 944.00 грн., а Позичальник зобов`язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. АТ «Ідея Банк» належним чином виконало зобов`язання передбачені кредитним договором. Натомість позивачем було порушено договірні зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла кредитна заборгованість, що станом на 05.05.2021 становила 131770.42 гривень. У зв`язку з вищевказаним, в цілях захисту свого порушеного права. АТ «Ідея Банк» було ініційовано вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчого напису № 126351 від 10.06.2021, який згодом кредитором було пред`явлено до примусового виконання. Таким чином, із боржника на користь кредитора було стягнено кредитну заборгованість на підставі виконавчого напису та в межах виконавчого провадження № 66258214. Проте, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у справі №214/7754/21 від 16.05.2022 вищевказаний Виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена припинена або була відсутня взагалі. Дивними є твердження позивача в частині застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки стягнення з позивача коштів і перерахування таких відповідачу мало на меті погасити заборгованість позивача за кредитним договором. Отриманні в межах виконавчого провадження № 66258214 кошти були направленні на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором (зменшено заборгованість позивача за кредитним договором перед відповідачем), і зобов`язання за яким залишаються не припиненими, оскільки зобов`язання позивача за такими залишаються невиконаними і порушеними. Позивачем зворотного не доведено, а тому підстави на яких були отриманні такі кошти не відпали. Так, відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Із вищевказаної статті випливає, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за умови: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Положення 83 глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховний Суду постанові від 04.02.2021 у справі 638/19467/15-ц наголосив: «По відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої. який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення г його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим с сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. якщо інше не встановлено законом. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема і застосування наслідків нікчемного договору. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому». У постанові від 08.09.2021 у справі №201/6498/20 Верховний Суд наголосив: «за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), с формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або збагачення визнається безпідставним, Якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна». Верховний Суд у постанові від 04.05.2022 вирішуючи справу № 932/264/20 зазначив: «Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА 1. повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази та заявлені вимоги і заперечення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що він не довів своїх позовних вимог щодо безпідставності отримання ОСОБА 2 грошових коштів від ОСОБА 1 у розумінні статті 1212 ЦПК України. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що надані кошти за розпискою відповідача є поверненням суми попередніх позик ОСОБА 1, дійшов обґрунтованого висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано норми щодо повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до цих правовідносин положень З вищевказаного вбачається, що майно вважається безпідставно набутим виключно у частини першої статті 1212 ЦК України». тому випадку, якщо його отримання не ґрунтується на законодавстві або правочині. Проте в нашому випадку, стягнення заборгованості хоч і здійснюється внаслідок пред`явлення виконавчого напису до виконання, проте правовою підставою для стягнення коштів є саме кредитний договір. Тобто, стягнення коштів у нашому випадку є підставним. До того ж, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості у позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Такі висновки зробив Верховний Суд у постанові від 06.10.2021 у справі № 201/9570/18. Таким чином, Виконавчий напис виступає лише механізмом реалізації права на захист порушеного права в позасудовому порядку (відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України). Відтак, факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не може бути підставою для повернення стягнених за ним коштів в порядку статті 1212 ЦК України, так як в нашому випадку спірні правовідносини мають договірних характер. На сьогодні між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини, і позивачем у справі не доведено відсутності заборгованості за кредитним договором, на сьогодні чи на момент стягнення коштів приватним виконавцем, а тому стягнення з позивача коштів в рахунок наявної за кредитним договором заборгованості, яке не перевищує її розмір, не можна вважати безпідставно набутим відповідачем майном. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем, серед іншого було заявлено до стягнення у цій справі з АТ «Ідея Банк» також понесені нібито ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі орієнтовно 7500,00 грн. АТ «Ідея Банк» не погоджується з такими та вважає, що в задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі, зважаючи на наступне. По-перше, розгляд справи відбувається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи. Також, звертаємо увагу суду, що дана справа є типовою, незначної складності, що враховується судом під час визначення розміру витрат на правову допомогу, яка може підлягати стягненню. По-друге, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1. 2. Складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). 3. Обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 4. Ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, ЄСПЛ у своїх рішеннях від 12.10. 2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80). від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) ЄСПЛ зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У справі «Ятрідіс проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обгрунтованою. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» та рішення від 14.10.2014 по справі «Станкевич проти Польщі» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір, а витрати не мають бути понесені безвідповідально чи без належного обгрунтування. Окрім цього, у справі «National Movemtnt Ekoglasnost проти Болгарії» ЄСПЛ вказав на те, що присуджені суми судових витрат (зокрема гонорар адвоката) повинні розглядатись як втручання у власність в світлі законності, інтересів суспільства та балансу між загальними інтересами та права учасників. !!!Звертає особливу увагу суду на правову позицію Верховного Суду. висловлену у постанові від 24.01.2022 по справі №911/2737/17, а саме: «Стягнення витрат на професійну правову допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу». Також Верховний Суд у постанові по справі № 910/20852/20 від 01.12.2021 при зменшенні витрат на правову допомогу також враховується чи змінювалася правова позиція сторін у справі в суді першої інстанції, чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду по справах №911/3386/17 від 04.12.2018. № 910/2170/1 від 11.12.2018. Також, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року по справі № 160/6899/20 судом зроблено висновок, що: «Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved