Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, посилаючись на те, що [INFO] померла її рідна мати [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Заявниця у передбачений шестимісячний строк, 30.04.2022 через свого адвоката, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка була направлена рекомендованим листом. Однак через військовий стан, лист не був доставлений за призначенням. Після особистого звернення до нотаріуса 20.07.2023, заявниця отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки був пропущений строк звернення, та не надано документів, які б стверджували про фактичне прийняття спадщини. Після смерті матері, заявниця є єдиною спадкоємницею. На підставі наведеного просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час смерті останньої [INFO] , та встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явився. Від представника заявника - адвоката Гаркавого О.П. до суду надійшла заява з проханням проводити розгляд справи без участі заявника та його представника. Заяву підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити. Представник Шостої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Заінтересована особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. В судому засіданні 30.10.2023 судом було заслухано свідків: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] надала свідчення, що вона знає заявницю [PERSON] .. Підтвердила той факт що заявниця, на час смерті її матері, дійсно доглядала та проживала з нею. Свідок [PERSON] надала свідчення, що у заявниці була похила мати, яка потребувала догляду. Засвідчила, що останні декілька років, перед смертю матері, заявниця постійно доглядала за хворою матір`ю та проживала з нею. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Як установлено із матеріалів справи, [PERSON] є донькою [PERSON] , згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Згідно із витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу, [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу змінила прізвище на - « [PERSON] ». [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Після смерті матері відкрилась спадщина, що складається з 38/100 часток квартири [ADDRESS] . Заявниця [PERSON] , 20.07.2023 звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті своєї матері [PERSON] . Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А., 20.07.2023 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на спадкове майно, оскільки останньою пропущений строк встановлений для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Судом установлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак з 2019 року заявниця проживала зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання [PERSON] за однією адресою з 2019 року по день смерті матері [PERSON] підтверджується Актом від 16.11.2023, засвідчений начальником ЖЕД-305 Міротою М.Є., відповідно до якого [PERSON] дійсно проживала зі своєю матір`ю [PERSON] по день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] надано до суду копії квитанцій, на підтвердження оплати нею рахунків за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , на підтвердження проживання за адресою: [ADDRESS] , надала до суду Декларацію від 26.06.2018 №0000-6510-Е9М5 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в якій адресою місця фактичного проживання або перебування зазначена саме адреса - [ADDRESS] . Також згідно листа з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» вбачається, що зі слів [PERSON] , яка була сімейним лікарем померлої [PERSON] , остання відвідувала лікаря разом із своєю донькою - [PERSON] . Факт проживання [PERSON] за однією адресою з 2019 року по день смерті матері [PERSON] , також підтверджується наданими свідченнями свідків. Які підтвердили факт, що з 2019 року [PERSON] фактично проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] була особою похилого віку, часто хворіла та потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавала її донька [PERSON] . Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлені. Встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини необхідне для подальшого оформлення спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємиць, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу (6 місяців), він не заявив про відмову від неї. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч. 2 п. 5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі викладеного вище, враховуючи, що даний факт має для заявника юридичне значенню, суд вважає, що заява в частині встановлення факту проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на момент смерті останньої, а саме [INFO] - підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті спадкодавця суд зазначає про таке. Законодавством визначена чітка процедура прийняття спадщини шляхом подачі заяви до нотаріальної контори за місцем проживання (реєстрації) спадкодавця до моменту смерті. Термін, протягом якого дозволяється подати таку заяву, обмежений 6 місяцями. За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 282/20595. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до п. 3.1., 3.2., 3.3. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Пунктами 3.19, 3.20. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, встановлено що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно із п. 4.1. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Відповідно до п. 4.11., 4.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином з аналізу зазначених вище норм законів, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті спадкодавця, слід відмовити, оскільки законодавством саме на нотаріуса покладено право видачі свідоцтва про право на спадщину, попередньо здійснивши всі необхідні дії передбачені законом. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити заяву в частині встановлення факту проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на момент смерті останньої, а саме [INFO] , та відмовляє в задоволенні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

Outcome: partial