Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

в грудні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання правочину дійсним та тлумачення договору в якому просив: -розтлумачити зміст правочину - Договору дарування від 15.06.2010 p., що укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською В. О., зареєстрований в реєстрі за № 2357, таким чином: - що Договір дарування від 15.06.2010 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною, що зареєстрований в реєстрі за№ 2357 станом на 15.06.2010 року укладався саме як договір дарування та під час підписання станом на 15.06.2010 року за своєю правовою конструкцією являвся саме договором дарування; -що згідно Договору дарування від 15.06.2010 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною, що зареєстрований в реєстрі за№ 2357 станом на 15.06.2010 року, [PERSON] передав в особисту приватну власність [PERSON] грошові кошти в сумі 1 190 500,00 грн. для придбання нею майнових прав на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,36 кв. м. (фактична адреса: [ADDRESS] ) з оформленням права власності саме на ім`я [PERSON] , і не в інтересах сім`ї, та не в інтересах будь-кого із третіх осіб. В обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що 15.06.2010 року між ним та його донькою [PERSON] було укладено договір дарування за умовами якого він подарував відповідачці грошові кошти в сумі 1190500,00 грн. Як зазначалось в договорі, подаровані ним кошти [PERSON] мала за намір використати для придбання майнових прав на кв. [ADDRESS] (фактична адреса [ADDRESS] ) і вказані кошти були подаровані саме [PERSON] в особисту приватну власність, і не в інтересах сім`ї чи будь-кого з третіх осіб. Позивач зазначає, що з метою врегулювання ряду питань у сфері сплати податків, він звернувся до відповідачки з письмовим проханням надати копії договору та акту передачі грошових коштів, проте [PERSON] не відповіла, а усно повідомила, що між ними не було укладено договору дарування і вона не зобов`язана надавати йому будь-яку інформацію з цих питань. Оскільки така позиція відповідачки є хибною, позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 218-220, 717, 213, 637 ЦК України звернувся до суду із вказаним позовом який просив задовольнити. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.01.2023 вказану цивільну справу направлено за підсудністю в Шевченківський районний суд м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2023 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2023закрито підготовче провадження у даній справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до судового розгляду. Позивач в судовому засідання та його представник підтримали заявлений позов в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі і також просила його задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Так, матеріалами справи підтверджено, що згідно договору дарування грошей, 15.06.2010 [PERSON] подарував та передав [PERSON] , яка , в свою чергу прийняла в дар від [PERSON] , грошові кошти в сумі 1190500,00 грн. Вказані грошові кошти відповідно до умов договору даруються для придбання [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,36 кв.м. Грошові кошти, що даруються були отримані [PERSON] згідно акту приймання передачі від 15.06.2010. Вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською В.О. та зареєстровано в реєстрі за №2357. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В обґрунтування позовної вимоги про визнання договору дарування дійсним, позивач посилався на ніби невизнання відповідачкою укладення вказаного договору дарування. Однак, і в судовому засіданні безпосередньо, і в наявних в матеріалах справи заяв відповідачки про визнання нею позову, [PERSON] зазначає, що вона дійсно укладала з позивачем вказаний договорі дарування, дійсно отримала вказані в договору грошові кошти які призначені були на придбання нею майнових прав на нерухоме майно, вказане в договорі. Вимогами ч.2 ст. 220 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Існування таких обставин позивачем не доведено, і тому відсутні правові підстави для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦП України. Таким чином позивач не довів в чому саме полягає порушення його прав, за умови наявності нотаріального посвідчення вказаного договору, відсутність якого є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України, при цьому, сторони визнали і факт фактичного виконання договору дарування грошових коштів, що підтверджується відповідним актом їх передачі від 15.06.2010, а тому позовні вимоги про визнання договору дійсним задоволенню не підлягають у зв`язку із його безпідставністю, при цьому визнання позову не приймається оскільки воно суперечить вищевказаним нормам закону. Щодо позовних вимог про тлумачення змісту правочину - договору дарування між сторонами від 15.06.2010, суд прийшов до наступних висновків. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За правилами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Правочин - це дія особи, яка відображає її внутрішню волю. Якщо волевиявлення виражене не чітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину. Тому виникає необхідність у встановленні особливих правил тлумачення волі сторони правочину. У частині 2 ст. 213 та ст. 637 ЦК закріплено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (умов договору). Статтею 213 ЦК визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктом тлумачення правочину насамперед є його сторона (сторони). Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил ч. 3 і ч. 4 ст. 213 ЦК є обов`язковим. Відповідно до вказаних норм під час тлумачення змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і в такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, що вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення. Відповідно до статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Згідно вимог статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (частини 1, 2). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (частина 3). Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина 4). Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, зазначивши у пункті 3 що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК України, стаття 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору суд може вирішувати питання про тлумачення правочину. За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що у «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України». Аналіз положень статті 213 ЦК України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту. Таким чином, необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору. Однак, в даному випадку слід окремо зазначити, що, звертаючись з позовними вимогами про тлумачення змісту договору міни, позивач фактично не зміг відповісти в судовому засіданні на питання суду в чому саме полягає незрозумілість змісту умов договору дарування грошових коштів відповідачці і мету такого тлумачення. В свою чергу, відповідачка [PERSON] також не повідомила суду в чому полягало її інше розуміння предмету та умов укладеного договору. Вказаний договір дарування містить викладення чіткого волевиявлення сторін, між сторонами відсутнє різне розуміння змісту правочину, зокрема відсутнє невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів змісту договору. Договір виконаний, про що свідчить відповідний акт передачі грошових коштів, що сторони і не заперечували. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для тлумачення змісту правочину, а тому підстави для задоволення позову і в частині тлумачення договору відсутні у зв`язку із його безпідставністю, при цьому визнання позову не приймається оскільки воно суперечить вищевказаним нормам закону. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України та покладає судові витрати в даному випадку на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed