Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

На розгляд суду передано цивільну справу за вказаною позовною заявою. Позивач просить суд захисту її порушених прав шляхом усунення їй перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом припинення права на користування житлом та виселення [PERSON] з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Вимоги позову обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі із 1997 по 2022 рік. За час шлюбу відповідач за згоди позивачки переїхав проживати до будинку, що належить позивачці на праві власності, за адресою [ADDRESS] (попередній номер 32). Шлюб розірвано за рішенням суду. У шлюбі народили трьох дітей. Станом на сьогодні у житловому будинку, що знаходиться за адресою:\~ [ADDRESS] проживають та зареєстровані позивачка [PERSON] , троє дітей: дочка [PERSON] , син [PERSON] , та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Також проживає без реєстрації колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] . Відповідач жодним чином в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдає значних матеріальних збитків, проживання разом з відповідачем є нестерпним, а на прохання переїхати в інше житло, останній відмовляє. Постійне зловживання алкогольними напоями, нецензурна лексика та аморальний спосіб життя відповідача порушує право позивачки на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на малолітню дитину. Така поведінка відповідача робить неможливим життя позивачки та її дітей. Позивачка стверджує, що ще в період шлюбу відповідач вчиняв домашнє насильство, а за один із епізодів був притягнутий до адміністративної відповідальності справа №299/2146/20, постанова\~ Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.08.2020 року. Наразі, навіть після розірвання шлюбу, протиправно продовжує проживати у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (попередня нумерація 32), Берегівського району, Закарпатської області, зловживає спиртними напоями, використовує нецензурну лексику по відношенню до своєї колишньої дружини (позивачки), подає негативний приклад своїм дітям, становить реальну загрозу для позивачки та її дітей. Такі дії відповідача мають триваючий характер, що підтверджується рядом постанов про притягнення його до адмінвідповідальності за домашнє насильство. Систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Відзиву відповідач не подав. Участі у підготовчому провадженні не брав, будучи належним чином повідомленим про запровадження цивільної справи , про дату, час та місце підготовчого судового засідання. Сторона позивача не з`явилася на судовий розгляд справи. Позивачка\~ подала письмову заяву, у якій просить розглядати справу без участі позивача. Позов підтримує та просить задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач не з`явився в судове засідання на судовий розгляд справи. 04.12.2023 він подав до суду письмову заяву, у якій просить суд відкласти справу на іншу дату у зв`язку із тим, що він не зможе з`явитися в судове засідання 05.12.2023 через сімейні обставини. Розглянувши питання про наявність чи відсутність підстав для відкладення судового розгляду справи, суд вирішив наступне. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачено ст.223 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підставою для відкладення розгляду справи в судовому засіданні може бути перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. (п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України) Вивчивши зміст заяви відповідача про відкладення розгляду справи, суд констатує, що відповідач не навів жодної обставини на підтвердження поважності причин неявки. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що перешкодою для явки в судове засідання є «сімейні обставини», як формальні. Суд враховує також, що поведінка відповідача впродовж перебування справи на розгляді свідчить про ухилення його від активної участі у судовому процесі: 02.08.2023 відповідач подав заяву про відкладення розгляд справи для ознайомлення із матеріалами, яку було задоволено (а.с.39), 04.10.2023 відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із сімейними обставинами без конкретизації причин (а.с.44). Відтак, суд не визнає зазначені у заяві відповідача від 04.12.2023 причини неявки поважними. Законні підстави для відкладення судового розгляду справи - відсутні. Суд вирішив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, як такого, що не з`явився у судове засідання без поважних причин. Оскільки одночасно існують усі умови, передбачені п.п.1-4 ч.1 ст.280 ЦПК України, то суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши подані на їх підтвердження докази, суд вирішив наступне. Суд встановив, що 01.02.1997 року між позивачкою, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , було укладено шлюб. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.12.2022 року шлюб укладений між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 17.01.2023 року. (а.с.12). Встановлено, що позивачка [PERSON] є власником в цілому житлового будинку в [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.06.2001 (а.с.11). Зі слів позивачки, за час шлюбу відповідач переїхав проживати до вказаного будинку за її згоди. За змістом довідки про склад сім`ї від 18.01.2023 №23, у житловому будинку, що знаходиться за адресою:\~ [ADDRESS] (попередня нумерація 32, що засвідчено інвентаризаційною справою на об`єкт нерухомого майна №241,а.с.20-22), Берегівського району, Закарпатської області проживають та зареєстровані позивачка [PERSON] , троє дітей: дочка [PERSON] , син [PERSON] , та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Також проживає колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] . Зі слів позивачки, відповідач жодним чином в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдає значних матеріальних збитків. проживання разом з відповідачем є нестерпним, а на прохання переїхати в інше житло, останній відмовляє. Постійне зловживання алкогольними напоями, нецензурна лексика та аморальний спосіб життя відповідача порушує право позивачки на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на малолітню дитину. Така поведінка відповідача робить неможливим життя позивачки та її дітей. Суд встановив, що відповідач впродовж декількох останніх років систематично вчиняв домашнє насильство відносно [PERSON] за місцем проживання в [ADDRESS] . За це неодноразово притягався до адміністративної відповідальності. Та, очевидно, притягнення до адміністративної відповідальності за домашнє насильство не справило на нього виховного впливу. Так, за змістом Постанови Виноградівського районного суду від 06.08.2019 у справі №299/1677/19 [PERSON] визнаний винним у тому, що у стані алкогольного сп`яніння у присутності дитини влаштував сварку зі своєю дружиною [PERSON] , в ході якої ображав її нецензурними словами (а.с.29). Постанова набрала законної сили. За змістом Постанови Виноградівського районного суду від 03.08.2020 у справі №299/2146/20, [PERSON] звинувачувався у тому, що 04.07.2020 вчинив сварку з дружиною [PERSON] , в ході якої ображав її нецензурними словами, вину його доведено.(а.с.24).\~ Постанова набрала законної сили. За змістом постанови Виноградівського районного суду від 31.03.2023 у справі №299/1630/23 [PERSON] визнаний винним у тому, що 27.02.2023 вдома в [ADDRESS] , ображав нецензурними словами свою колишню дружину [PERSON] , чим вчинив психологічне насильство щодо неї. Постанова набрала законної сили (а.с.25-28). Суд переконався, що відповідач систематично порушував правила співжиття. Заходи адміністративного впливу виявилися безрезультатними. Очевидно, що така поведінка відповідача робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному конкретному спорі суд на підставі достатньої сукупності належних та допустимих доказів, достовірність яких не викликає сумнівів, переконався, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та її дітьми, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Такі діяння в силу частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України, статті 391 ЦК України, ст. 157, частини першої статті 116 ЖК УРСР, тягнуть юридичні наслідки. У даному випадку суд визнає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та констатує, що є достатні законні підстави для їх задоволення. Право відповідача користуватися житлом у житловому будинку в [ADDRESS] , підлягає припиненню на підставі ст.ст.391, 406 ЦК України, а відповідача слід виселити із займаного жилого приміщення у вказаному житловому будинку без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст.116, 157 ЖК УРСР. Суд зазначає, що виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (попередня нумерація 32), Берегівського району, Закарпатської області на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року справа № 128/2294/17). У зв`язку із задоволенням позову судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача. Позивач при поданні позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Про понесення інших судових витрат позивач не заявила. На підставі викладеного, та

Outcome: approved