Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Представник позивача Діренко М.С. 03.02.2023 в інтересах позивача засобами поштового зв`язку звернулась до суду із зазначеним позовом, за змістом якого просить стягнути на користь позивача з відповідача кредитну заборгованість за заявою-договором 101/7433978-СК про приєднання до публічної пропозиції на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 12.12.2019, яка утворена станом на 13.01.2023, у сумі 122 593,05 гривень, а саме: за тілом кредиту у сумі 72 875,40 гривень, за процентами у сумі 49 717,65 гривень. За змістом позову, 12.12.2019 року між АТ «ТАСКОМБАНК» (надалі - Позивач) та [PERSON] укладено Заяву-договір N101/7433978-СК про приєднання до публічної пропозиції на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у сумі 75 000,00 гривень (кредитний ліміт), тип кредиту -кредитна лінія, строк користування - 365 днів, процентна ставка - 43,2%, цільове призначення - на споживчі потреби. Відповідно до умов договору, відповідач акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті Банку: www.tascombank.com.ua на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов Договору. Крім того, погодився, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, мінімальноо платежу та інші умови щодо банківської кредитної картки та кредиту, що надаються у зв`язку із обраним пакетм послуг, кредитним продуктом і приєднанням до договору шляхом підписання заяви-договору, встановлюється відповідно до умов договору та залежить від типу обраного пакету послуг та кредитного продукту. Представниця позивача наголошує, що позичальник при підписанні заяви підтвердив, що ознайомлений в повному обсязі з умовами надання та обслуговування кредитної лінії, йому повністю зрозумілі всі умови, відсутні зауваження, запереченя чи доповнення до них. Порядок повернення боргу встановлений щомісяця, до останнього дня місяця, наступного за звітним, у розмірі 5% від суми заборгованості, не менше 100 гривень, але не більше залишку заборгованості. Так, за твердженням сторони позивача, кредитні кошти Відповідачу надано у спосіб, зазначений в Кредитному договорі, що підтверджується відповідною Випискою. Отже, Позивач, свої обов?язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі. В подальшому Відповідач перестав виконувати умови Кредитного договору в повній мірі, а саме сплачувати заборгованість по кредиту, процентах. Заходи позасудового врегулювання виявились безрезультатними. Як наслідок, відповідно до змісту позовної заяви, станом на 13.01.2023, заборгованість за Заявою - договором N101/7433978-СК від 12.12.2019 становить 122 593,05 гривень , в т.ч.: ??заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 72 875,40 гривень; ??заборгованість по процентам (в т. ч. прострочена) - 49 717,65 гривень. На час звернення до суду відповідач не сплатив заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. З вказаних підстав, враховуючи, що внаслідок порушення графіку сплати заборгованості наявна прострочена заборгованість, відповідно, у позивача виникло право на дострокове звернення до суду із даним позовом, із посиланням на ст.15, 16, 525-527, 530, 543, 550, 552-554, 610-612, 624-625, 629, 631, 1048-1054 ЦК Украхни, оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання умов договору, укладеного між сторонами, який не розірваний, представник позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб. Ухвалою судді від 10.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, за змістом позову просить розглядати справу без участі сторони позивача, заперечень проти винесення заочного рішення по справі за відсутності відповідача не наведено. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за останньою відомою адресою реєстрації, шляхом смс-інформування (контактні дані також надавались банку, що підтверджено матеріалами справи), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Інших заяв та клопотань до матеріалів справи сторонами не надано, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, заяв по суті справи (відзиву) до суду не подано. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 12.12.2019 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] укладено Заяву-договір N101/7433978-СК про приєднання до публічної пропозиції на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (надалі - Кредитний договір), відповідно до якої він, ознайомившись із публічною пропозицією на укладання договору, просить відкрити поточний рахунок у гривні, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, просить видати платіжну картку. Сума бажаного кредитного ліміту - 75 000 гривень. Цього ж дня позичальником підписано паспорт споживчого кредиту, за умовами якого тип кредиту -кредитна лінія, строк користування - 12 місяців, процентна ставка - 43,2%, цільове призначення - на споживчі потреби. Роз`яснено право на відмову від договору про споживчий кредит на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до умов договору, відповідач акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті Банку: www.tascombank.com.ua на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов Договору. Порядок повернення боргу встановлений щомісяця, до останнього дня місяця, наступного за звітним, у розмірі 5% від суми заборгованості, не менше 100 гривень, але не більше залишку заборгованості. Відповідно до заяви на безготівкове перерахування коштів від 12.12.2019, засвідчена копія якої наявна у додатках до позовної заяви, позичальник просить перерахувати з його рахунка, відкритого на підставі вищенаведеної заяви-договора, кошти за вказаними реквізитами: 58 835,27 гривень згідно з договором 20215039 від 22.08.2019 та 16 164,73 згідно з договором 200171182 від 24.10.2018. У заяві містяться підписи представника банку та позичальника. Так, кредитні кошти відповідачу надано у обумовленому розмірі та у спосіб, зазначений в кредитному договорі, що підтверджується відповідними виписками. Отже, позивач свої обов?язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. В подальшому з червня 2020 року відповідач перестав виконувати умови Кредитного договору в повній мірі, а саме сплачувати заборгованість по кредиту, процентах. Заходи позасудового врегулювання виявились безрезультатними. Судом на підставі наявного розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 13.01.2023 заборгованість відповідача за Заявою - договором N101/7433978-СК про надання кредиту від 12.12.2019 становить 122 593,05 гривень , в т.ч.: ??заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 72 875,40 гривень; ??заборгованість по процентам (в т. ч. прострочена) - 49 717,65 гривень. На час звернення до суду відповідач не сплатив заборгованість за договором, доказів протилежного стороною відповідача до суду не подано. Факт укладення договору з боку [PERSON] під час провадження справи в суді не оспорювався. Вимога про дострокове повернення кредиту від 06.09.2022 (копія досліджена повідомлення-вимоги досліджена судом) відповідачем не виконана, доказів її отримання суду стороною позивача не подано. Втім, досудове врегулювання спору в справах даної категорії не є обов`язковим. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховується позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у цивільній справі №342/180/17, пр. 14-131цс19. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи зміст наведених норм, можна вважати, що споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки такі умови договорів приєднання розробляються позивачем, як надавачем банківських послуг, відповідно, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору та під час його виконання діють певні вимоги у визначеній редакції. У вказаній справі цієї умови в достатньому обсязі дотримано позивачем, відповідно, положення ст.634 ЦК України розповсюджуються на правовідносини, що склались між сторонами. За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Так, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У цій справі позивачем заявлено вимоги про погашення кредиту, а саме, прострочених тіла кредиту, процентів, нарахованих на вказане тіло, у розмірі 43,2% річних, що відповідає умовам кредитного договору. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, під час розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором про надання банківських послуг, а саме, здійснив перерахування кредитних коштів відповідно до заяви [PERSON] за вказаними у ній реквізитами у загальній сумі 75 000,00 гривень, з поточного рахунку, відкритого в АТ «ТАСКОМБАНК» на ім`я відповідача. Порушення умов Закону України «Про споживче кредитування» при укладенні договору, зокрема, щодо роз`яснення відповідачу його окремих положень, судом не встановлено. Крім того, суд зауважує, що підтверджень розірвання договору за ініціативою відповідача чи його заперечень проти розрахунку суми заборгованості у вигляді простроченої суми кредиту та процентів, які заявлені до стягнення за вирахуванням сплачених сум, у матеріалах справи немає. Так, з урахуванням наведених норм та наданого позивачем розрахунку суд встановив, що станом на 13.01.2023 відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань до звернення до суду належним чином не виконав, сума тіла кредиту та процентів (прострочених щодо обох складових), що підтверджена розрахунком, є обґрунтованою та підлягає стягненню з вказаної фізичної особи в повному обсязі. Із врахуванням норми ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості відповідно до заявлених позовних вимог в повному обсязі. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказані положення набрали чинності 17.03.2022. Вимог про стягнення таких складових заборгованості у даній справі не заявлено, відповідно до наявного розрахунку заборгованості банком платежі згідно з ч.2 ст.625 ЦК України не нараховувались. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Таким чином дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Разом з цим, у ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Суд з цього приводу враховує також правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.02.2023 у справі №199/7014/20, провадження № 61-17825св21. Так, «відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На час розгляду справи підстав для визнання певної з умов договору, за яким стягується заборгованість, несправедливими у суду немає. Дослідивши надані представником позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає повному задоволенню відповідно до наведених вище доводів, шляхом стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» кредитної заборгованості за заявою-договором №101/7433978-СК про приєднання до публічної пропозиції на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 12.12.2019, яка утворилась станом на 13.01.2023, у сумі 122 593,05 гривень, а саме: за простроченим тілом кредиту у сумі 72 875,40 гривень, за простроченими процентами у сумі 49 717,65 гривень. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 2 684,00 гривень.

Outcome: approved