Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

16 грудня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана її представником адвокатом Нікітіною Ю.В., до [PERSON] , Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області, Державного реєстратора Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Сінчук Аліни Олександрівни, в якій остання просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1537 від 07.04.1995 року, а саме квартири [ADDRESS] ; - визнати протиправним дії державного реєстратора Сінчук Аліни Олександрівни Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019 р. індексний номер 45439539 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] і скасувати вказане рішення. Позовна заява мотивована тим, що 07.04.1995 між позивачем та [PERSON] на Южній товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . Сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам. За сімейними обставинами позивач виїхала до Російської Федерації, а [PERSON] залишилась проживати у вказаній квартирі. В подальшому [PERSON] намагалась визнати недійсним договір купівлі-продажу, але рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2019 їй було відмовлено у задоволенні позову. 08.02.2019 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019 індексний номер 45439539 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на кв. [ADDRESS] . Однак на час прийняття рішення державним реєстратором у [PERSON] було відсутнє право власності. Окрім цього [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказану квартиру, достеменно знаючи, що вона не є власником. У зв`язку з цим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року вжито заходів забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 13 січня 2021 року відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 26 січня 2021 року до суду надійшла позовна заява (уточнена), відповідно до якої позивач просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1537 від 07.04.1995 року, а саме квартири [ADDRESS] ; визнати протиправним дії державного реєстратора Сінчук Аліни Олександрівни Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019 р. індексний номер 45439539 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] і скасувати вказане рішення; скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019 р. індексний номер 45439539 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 01 березня 2021 року вказану уточнену позовну заяву прийнято до розгляду. 02 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява (уточнена), відповідно до якої позивач, окрім раніше зазначених вимог, просить припинити речове право право власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] . 29 березня 2021 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] адвоката Рябець Г.Я., в якому вона просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 176, 177, 188 ЦПК України; позивачем не доведено порушення її прав, так як вона не є зареєстрованим власником кв. [ADDRESS] ; у відповідача є великі сумніви щодо ідентичності особи позивача та зазначеної в договорі особи, адже відсутні будь-які дані для можливості стверджувати, що саме даний позивач нібито уклала-договір купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу не направлений на реальне настання наслідків, договір не відповідав справжній волі [PERSON] в порушення прав малолітніх дітей, без дозволу органу опіки та піклування. Позивач надає копію паспорту буз сторінки про реєстрацію і вводить суд в оману щодо реєстрації за адресою: с.Станіславчик, Первомайського району, Миколаївської області, що жодним документом матеріалів справи не підтверджується. До матеріалів позову додано копію свідоцтва про шлюб від 25.12.2003 про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Одночасно, відповідно до інформації від 18.05.2018 Первомайського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області актовий запис про шлюб [PERSON] обліковується № 9 від 31.10.1992 р. Прізвище змінювала лише один раз на « [PERSON] ». Отже, з 31.10.1992 в Україні була громадянка [PERSON] , а не [PERSON] . Договір укладено 07.04.1995 р. з [PERSON] , а отже укладено або не з тією особою, або по фіктивним документам. Відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання оспореного правочину дійсним. Недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного Кодексу є підставою для відмови у визнанні договору купівлі-продажу дійсним. З наведених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь [PERSON] всі понесені відповідачем судові витрати.; витребувати докази. 21 квітня 2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, відмовлено у витребуванні доказів. 12.10.2021 надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів. 18.01.2022 надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 08 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, закрито підготовче провадження. В судовому засіданні 04.10.2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Рябець Г.Я. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Також доповнила, що відсутні докази того, що саме [PERSON] купила спірну квартиру, що саме вона сплатила за неї грошові кошти. Після укладення шлюбу в 1992 році з громадянином Росії [PERSON] повинна була змінити прізвище на [PERSON] . На час укладення договору купівлі-продажу не було згоди чоловіка та органу опіки та піклування. Скасування рішення державного реєстратора можливо з одночасним визнанням права власності, однак відсутні докази, що позивач набула право власності на майно. Відповідач не пам`ятає щоб вона підписувала договір купівлі-продажу, чоловік попросив підписати щось, вона і підписала, але що саме підписувала не пам`ятає. Гроші відповідач не отримувала взагалі, а позивач не надала доказів, що вона сплатила кошти. 03 листопада 2023 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Нікітіної Ю.В. про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання 06.12.2023 представник відповідача [PERSON] не з`явилась, причин не повідомила. Відповідачі Кривоозерська селищна рада Кривоозерського району Миколаївської області, Державний реєстратор Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Сінчук А.О. в судове засідання не з`явились, причин не повідомили, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, відзив не подали. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що 07 квітня 1995 року на Південній Товарній Біржі укладено договір № 1537 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] (мовою оригіналу [PERSON] ) продала, а [PERSON] (мовою оригіналу [PERSON] ) купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до повідомлення Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 25.06.2020 року за № 2-3175, станом на 28.12.2012 року власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до паперових носіїв є [PERSON] (договір купівлі-продажу/1537/07.04.1995/Південна товарна біржа, зареєстровано в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 25.04.1995 р. р. № 17316). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2019 у справі № 487/4968/17, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору № 1537 купівлі-продажу нерухомого майна. Рішення не оскаржувалось позивачем та набрало законної сили. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 25 грудня 2003 року, [PERSON] (громадянина Росії) та [PERSON] (громадянка Росії) уклали шлюб 25 грудня 2003 р., місце реєстрації шлюбу: [ADDRESS] . Згідно з відповіддю Первомайського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 18.05.2018 № 1260/15.25./04-07, актовий запис про шлюб [PERSON] обліковується за № 9 від 31.10.1992 року виконавчим комітетом Болеславчицької сільської ради Первомайського району Миколаївської області складений на [PERSON] та [PERSON] . Прізвище змінювала лише один раз на « [PERSON] ». 20 жовтня 2020 року представник [PERSON] [PERSON] звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Чекановського С.І., Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 54767959 від 26 жовтня 2020 року, відмовлено у державній реєстрації права власності з тих підстав, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав, об`єкт нерухомого майна перебуває у власності за іншим суб`єктом права. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 235507024, дата та час формування: 04.12.2020 13:29:33), державним реєстратором Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району, Миколаївської області Сінчук Аліною Олександрівною зареєстровано право власності за [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45439539 від 08.02.2019, [PERSON] , Кривоозерська сільська рада Кривоозерського району, Миколаївської області. Відповідно до довідки ОСББ «БУДІВЕЛЬНИК» від 15.03.2021, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають із правом на площу 3 (три) особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 22.12.1989 р.; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 03.07.1998 р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 10.02.2001 р. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Положеннями ст. 204 ЦК України, визначена презумпція правомірності правочину, зокрема вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, що до яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з цим, зі змісту договору № 1537 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.04.1995 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Південній Товарній Біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договір купівлі-продажу № 1537 було складено та зареєстровано на Південній Товарній Біржі. При цьому, здійснивши державну реєстрацію в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу № 1537, держава цим самим визнала право власності позивача на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), якщо одна зі сторін цілком або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи встановлено, що вищевказаний договір купівлі-продажу був укладений відповідно до вимог законодавства, яке діяло на момент його укладення, зареєстрований в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», був направлений на реальне настання наслідків, виконаний сторонами, але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Доказів протилежного суду не надано. Суд вважає\~безпідставними є\~доводи представника\~відповідача [PERSON] \~щодо порушення\~прав її\~малолітніх дітей\~через відсутність\~згоди органу\~опіки та\~піклування на\~укладення договору\~купівлі-продажу.\~Так,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~48\~ЦКУРСР (у редакції 1963 р.), Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо належного на праві власності майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин із відчуження жилого приміщення, стосовно якого в дитини є право користування. 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до статті 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов`язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їх діти мали лише право на користування. Отже, до 01 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомого майна необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у рішенні від 20 січня 2010 року у справі № 6-18828св09. Крім того, діти у спірній квартирі були зареєстровані після укладення спірного договору купівлі-продажу. Доводи представника позивача щодо того, що у відповідача є сумніви щодо ідентичності особи позивача та особи покупця у договорі, з посиланням на те, що на час укладення договору позивач після укладення шлюбу змінила прізвище, а тому договір укладено або не з тією особою, або по фіктивним документам; договір не відповідав справжній волі [PERSON] , не направлений на реальне настання обумовлених наслідків, суд відхиляє, оскільки вказаним доводам надана оцінка у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2019 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, яке набрало законної сили. Окрім цього, суд зауважує, що позивач не заперечувала, що саме нею укладався спірний договір з відповідачем [PERSON] , вказаний договір зареєстровано в КП «ММБТІ», сторони договору купівлі-продажу не мали сумніву у ідентичності особи кожної з них, договір купівлі-продажу вчинили за взаємною згодою, зокрема добровільні дії відповідача [PERSON] були спрямовані на відчуження нерухомого майна, не заміна паспорту позивачем після зміни свого прізвища не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Доводи відповідача щодо неотримання коштів спростовується змістом договору № 1537 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме пунктом 5, в якому зазначено, що квартира продана за 30\~000\~000 (тридцять мільйонів) карбованців, які отримані Продавцем до підписання цього договору і належить новому власнику [PERSON] . Щодо проживання відповідача у спірній квартирі, суд зазначає, що Цивільний кодекс України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України). Власник може надати право проживати у своєму приміщенні як членам своєї сім`ї, так і іншим особам. Водночас він також має повне право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, проживання у спірній квартирі відповідача та її дітей не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При вказаних вище обставинах суд вважає, що позовні вимоги Позивача щодо визнання договору дійсним - правомірні. Щодо вимог про припинення права власності [PERSON] , визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про державну реєстрацію. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 235507024, дата та час формування: 04.12.2020 13:29:33), держаним реєстратором Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району, Миколаївської області Сінчук Аліною Олександрівною зареєстровано право власності за [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45439539 від 08.02.2019, [PERSON] , Кривоозерська сільська рада Кривоозерського району, Миколаївської області. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата та час формування 08.02.2019 15.11.41), підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером32502166, дата та час реєстрації заяви: 04.02.2019 15:45, заявник: [PERSON] . Разом з цим, на час звернення [PERSON] до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на спірне майно, в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувала цивільна справа № 487/4968/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним договору № 1537 купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішення ухвалено 26.03.2019, тобто після звернення державної реєстрації. Добросовісність є одними із основних засад цивільного законодавства та цивільних правовідносин (пункт 6 статті 3 ЦК України). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, яка не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони за умови, що інша сторона розумно покладається на них та зазнає негативних наслідків. Отже, звернення [PERSON] до державного реєстратора із заявою про реєстрацію прав на спірне майно, достеменно знаючи про наявність спору про право власності, не відповідає принципу добросовісності. При цьому, системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (Постанова ВП ВС від 07.04.2020 у справі №916/2791/13). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( у редакції на час вчинення реєстраційної дії), державний реєстратор: під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( у редакції на час прийняття рішення державним реєстратором), розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав. Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника. Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2 ч. 3 ст. 10 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Зі змісту наведених правових норм вбачається, що прийняттю рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень передує перевірка відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень. Згідно з відомостями КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», станом на 28.12.2012 року власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до паперових носіїв є [PERSON] , що є підставою для відмови у державній реєстрації. На цій підставі суд вважає, що державним реєстратором Сінчук А.О. порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час прийняття рішення від 08.02.2019, індексний номер 45439539 в частині нездійснення належної перевірки відомостей стосовно наявності підстав для реєстрації прав, що свідчить про неправомірність її дій та незаконність прийнятого нею рішення, а тому вказане рішення підлягає скасуванню. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( чинний) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, чинна редакція ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, заявлена нею позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 08.02.2019 є достатньою для відновлення становища, яке існувало до порушення. Щодо вимоги про скасування запису про державну реєстрацію, чинна редакція ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такий спосіб захисту порушеного права як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а відтак, застосування позивачем такого способу судового захисту, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним. Наведене узгоджується\~в висновками,\~викладеними у\~постановах Верховного\~Судувід 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Враховуючи викладене, в частині вимог про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд відмовляє. Так само, суд відмовляє у задоволенні позовних вимого про припинення речового права права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , оскільки такий спосіб захисту є неналежним враховуючи те, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України (абзац 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо належних відповідачів у справі. Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у постанові від 5 липня 2023 року по справі № 910/15792/20 дійшла висновку, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій. У постанові зазначено, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи). ВП ВС звернула увагу, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Також ВП ВС наголосила, що належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд вважає, що зміст і характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник з [PERSON] та Кривоозерською селищною радою Кривоозерського району Миколаївської області в частині визнання дій неправомірними та скасування рішення державного реєстратора. Щодо залучення відповідачем державного реєстратора Сінчук А.О., суд зазначає таке. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, в також держава (ч. 2 статті 48 ЦПК України). Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як державний реєстратор. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не можуть бути звернені до Державного реєстратора Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Сінчук Аліни Олександрівни, яку позивач визначив відповідачем. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75)). З огляду на те, що державний реєстратор Сінчук А.О. є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, у позові до нього слід відмовити саме із цієї підстави. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково, а саме визнати дійсним договір купівлі-продажу, визнати неправомірними дії державного реєстратора, скасувати рішення державного реєстратора. Розподіл судових витрат. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1681,60 грн, за подання заяви про забезпечення позову 420,40 грн, а всього 2102,00 грн. Враховуючи часткове задоволення позову (відмову у задоволенні похідних вимог, за які судовий збір не сплачувався) з відповідачів [PERSON] та Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області на користь позивача слід стягнути судовий збір по 1051,00 грн з кожного.

Outcome: partial