Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі відповідач зареєстрував місце проживання за адресою [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивачка (3/4 частки) та їхній з відповідачем спільний син - [PERSON] , [INFO] (1/4 частки). У зв`язку з тим, що відповідач більше шести років не проживає за місцем реєстрації, не бере участі в оплаті комунальних послуг, позивачка вимушена нести тягар утримання житлового приміщення, проте зняти з реєстрації відповідача позивачка не має можливості без згоди останнього, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 28.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачці - відповіді на відзив. 26.10.2023 представником відповідача, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог. В обґрунтування заперечень проти позову зазначено, що у період перебування у шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS] та за спільні кошти зроблено ремонт, куплено меблі та побутову техніку. 08.02.2018 рішенням Подільського районного суду міста Києва шлюб між сторонами розірвано. 15.05.2019 відповідач, зі згоди позивачки як співвласника спірного майна, подарував 1/4 частину вищевказаної квартири своєму малолітньому сину - [PERSON] , а іншу 1/4 належну йому частину вказаної квартири продав позивачці. Відповідач вважає, що він є співвласником 1/2 частки спірної квартири, яка належить позивачці, оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час перебування сторін у шлюбі. Враховуючи, що частка спірної квартири за адресою, яка зареєстрована як місце проживання відповідача, є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного приміщення, і йому належить право користування майном, а тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому непроживання відповідача за місцем реєстрації є поважним, оскільки самою позивачкою йому чинились перешкоди у користуванні належним йому майном. На підставі викладеного він просить у задоволенні позову відмовити. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, представник подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності суду не надав. Скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву, в якому зазначив про невизнання позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.04.2011 сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 324, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. У шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 07.12.2019 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано у спільну часткову власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 20.10.2012. З договору дарування частини квартири, посвідченого 15.05.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., вбачається, що [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідачем зазначено та не заперечувалось стороною позивача, що відповідачем іншу 1/4 частину спірної квартири ним було продано позивачці. Таким чином, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (3/4 частини), що підтверджується Інформаційною довідкою, сформованою в додатку «Реєстр нерухомості». З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Разом із цим, суд також приймає до уваги положення ч. 1 ст. 15 ЦК України, яким визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Судом враховано, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири). На стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (статті 73-75 ЖК України). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову. В обґрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що відповідач за місцем своєї реєстрації фактично не проживає з 2017 року та у зв`язку з цим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Суд вважає такі її доводи обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Так, довідкою, виданою головою правління ОСББ «Воздвиженська 14», підтверджується, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2017 року, не приймає участі у загальних зборах та не сплачує жодні внески. Крім того, не заперечувався факт непроживання відповідача за вищевказаною адресою і самим відповідачем, що було викладено у відзиві на позовну заяву. Жодних доказів про поважність причин відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік судом не здобуто. Із урахуванням вказаних обставин, суд вважає доведеною ту обставину, що відповідач не проживав у квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних на це причин, тому відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право на користування спірним житлом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на наведене, вимоги позивачки про визнання відповідача особою, яка втратила право на користування зазначеним житлом, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Водночас, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, наведені в заперечення позову, оскільки із досліджених доказів судом встановлено, що належну йому на праві спільної сумісної власності 1/2 частину квартири він добровільно відчужив, а саме: 1/2 частку - подарував сину; іншу 1/2 частку - продав позивачці. Вказана обставина також не заперечувалась самим відповідачем та викладена у відзиві на позовну заяву. Крім того, суд вважає, що доводи відповідача про наявність у нього права на частку у належній позивачці 1/2 частці на спірну квартиру є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі даного позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073, 60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3051491789.1 від 16.06.2023. Такий чином, враховуючи те, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на корить позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved