Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), безпідставно набутих коштів. В обґрунтування свого позову було зазначено, що 23 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір N?ДУС-01-05/2019 довірчого управління коштами (надалі за текстом - Договір). За умовами якого позивач, як Установник Управління зобов?язався передати відповідачу, як Довірчому Управителю у довірче управління на визначений Договором строк кошти, які можуть бути використані для здійснення торгівельних операцій на біржах, а Довірчий Управитель, у свою чергу, зобов?язався за винагороду здійснювати управління переданими йому коштами в інтересах Установника Управління в порядку та на умовах, визначених цим Договором. На виконання умов п. 5 Договору позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 1 219 641 грн., що на момент виникнення спірних правовідносин було еквівалентно 45 000 доларів США. Вказана сума грошових коштів була сплачена на користь відповідача шляхом їх переказу у три етапи на картковий рахунок відповідача, зазначений у реквізитах Договору. Так, 08 травня 2019 року позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 133 166 грн., 20 травня 2019 року 264 500 грн., 31 травня 2019 року 821 975 грн., а разом, на загальну суму - 1 219 641 грн. Статтею 1029 ЦК України визначено, що за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов?язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). При цьому, за приписами ч. 2 ст. 1030 ЦК України не можуть бути предмет договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо йо недійсність прямо встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом вимагається. Таким чином, на думку сторони позивача, спірний Договір, є нікчемним в силу закону. Разом з тим, позивачем, який не усвідомлював нікчемності вчиненого правочину та вчиняв дії на виконання його умов, на користь відповідача були передані грошо кошти у розмірі 1 219 641 грн. Відповідач, у свою чергу, умов Договору не виконував, а грошові кошти, отримані від позивача, станом на день звернення до суду із позовом, не повернув. Таким чином, відповідач безпідставно отримав та зберіг грошові кошті в розмірі 1 219 641 грн. які належать позивачу, а отже, зобов?язаний повернути їх позивачу. 21 вересня 2022 року та 10 листопада 2022 року у зв?язку із невжиття відповідачем будь-яких дій, спрямованих на повернення безпідставно набутих коштів, позивачем на адресу відповідача двічі було направлено вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 1 219 641 грн. Однак, станом на день звернення до суду грошові кошти позивачу не повернуті, будь-яких повідомлень або заперечень щодо розірвання договору позивачу чи його представнику, не надходило. З урахуванням вищезаначеного, з метою захисту порушеного права, позивач звернувся до суду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.10.2023 постановлено було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Цесельська І.В. надала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Я встановлено судом, 23.04.2019 між сторонами було укладено 23 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір N?ДУС-01-05/2019 довірчого управління коштами. За умовами якого позивач, як Установник Управління зобов?язався передати відповідачу, як Довірчому Управителю у довірче управління на визначений Договором строк кошти, які можуть бути використані для здійснення торгівельних операцій на біржах, а Довірчий Управитель, у свою чергу, зобов?язався за винагороду здійснювати управління переданими йому коштами в інтересах Установника Управління в порядку та на умовах, визначених цим Договором (а.с. 7 - 16). У відповідності до виписки по картковому рахунку позивача за договором SAMDNWFC00019324994 від 17.08.2015 за період 01.05.2019 по 31.05.2019 позивач перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 1 219 641 грн., а саме, 08.05.2019 грошові кошти у сумі 133 166 грн., 20.05.2019 грошові кошти у сумі 264 500 грн.; 31.05.2019 грошові кошти у сумі 821 975 грн. (а.с. 17 - 21) Статтею 1029 ЦК України визначено, що за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). За приписами ч. 2 ст. 1030 ЦК України не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням вищезазначених положень закону, спірний Договір, укладений між сторонами, є нікчемним в силу закону. Разом з тим, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи та обставина, що позивачем на користь відповідача були сплачені грошові кошти на загальну суму 1 219 641 грн., які останній, станом на день розгляду цивільної справи судом, не повернув. Тобто, відповідач безпідставно отримав та зберіг грошові кошти в розмірі 1 219 641,00 грн., які належать позивачу, а отже, зобов`язаний повернути їх позивачу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також, положення цієї глави застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Судом встановлено, що грошові кошти в розмірі 1 219 641 грн. були передані відповідачу на виконання договору, який в силу закону є нікчемним і не виконувався відповідачем, та підлягають поверненню на користь позивача. У свою чергу відповідач безпідставно, тобто, без жодної правової підстави отримав та зберіг грошові кошти, які належать позивачу, а отже, зобов`язаний повернути останньому. Верховний Суд у своїй Постанові від 20.05.2020 за №295/3022/16-ц прийшов до висновку про те, що згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Окрім того, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 закріплено правовий висновок про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Таким чином, грошові кошти, які позивач надав відповідачу, є безпідставно набутими. Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що відомості, які вони містять, відповідають дійсним обставинам справи. Тому, зважаючи на наведене вище, суд вважає, що позовна вимога про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 219 641 грн є законною, такою, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд виходить з наступного. Згідно приписів ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічний висновок закріплено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17. Згідно розрахунку заборгованості станом на 22.04.2023 заборгованість відповідача за 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 142 447,39 грн., а розмір інфляційних втрат становить 615 932,88 грн. Отже, у відповідності до положень ст. 1214 ЦК України та на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 1 219 641 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 615 932,88 грн., а також три проценти річних за період користування чужими грошовими коштами у розмірі 142 447,39 грн., що разом складає 1 978 021,27 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , а відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 13 420 гривень. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved