Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та [PERSON] 20 березня 2017 укладено договір позики, розмір якої становить 4 500 000,00 грн, строком до 20 квітня 2017 року. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав. Вказувала, що вона зверталася з усною вимогою до відповідача щодо повернення суми боргу, проте відповідач повідомив, що не може наразі повернути борг. [PERSON] , з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість: суму боргу у розмірі 4500000,00 грн., суму пені за час прострочення в розмірі 108 986,30 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 575,34 грн за договором позики від 20 березня 2017 року шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 12-:-25, в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247.4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 30 червня 2017 року від [PERSON] та [PERSON] надійшла спільна заява, в якій вони просять суд визнати мирову угоду від 30 червня 2017 року, яка укладена між ними, наслідки укладання мирової угоди та її визнання судом їм відомі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання мирової угоди задоволено. Визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] . У серпні 2018 року [PERSON] , як особа, яка не брала участі у справі, але щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, оскаржив її в апеляційному порядку. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] - адвоката Зольнікової В. О. на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 липня 2017 року відмовлено. Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року вирішено скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Постановою Харківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу Зольнікової Віти Олександрівни - представника [PERSON] - задоволено. У задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про визнання мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] - відмовлено. Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 07 березня 2023 року шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа розподілена судді Смирнову В.А . Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 березня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності. Відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 липня 2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м.Харкова (м. Харків пр.Перемоги буд.52-В). В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила суд задовольнити позовну заяву з урахуванням уточнень, а саме стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 12-:-25, в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247.4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] позов [PERSON] визнав повністю. Суд, дослідивши письмові докази, заслухавши учасників справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 06 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В позові просила стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в розмірі 4500000 (чотири мільйони п`ятсот тисяч) грн. 00 коп., суму пені за час прострочення в розмірі 108 986,30 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 575,34 грн за договором позики від 20 березня 2017 року та судовий збір в розмірі 8000 грн. 00 коп. В судовому засіданні 12 липня 2017 року представником позивача [PERSON] , [PERSON] було долучено до матеріалів справи уточнену позовну заяву. Згідно уточненої позовної заяви, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість: суму боргу у розмірі 4500000,00 грн., суму пені за час прострочення в розмірі 108 986,30 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 575,34 грн за договором позики від 20 березня 2017 року шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 12-:-25, в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247.4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на відшкодування вартості поліпшення майна у розмірі 2600220 (два мільйони шістсот тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп., відсотки у розмірі 1560132 (один мільйон п`ятсот шістдесят тисяч сто тридцять дві) грн. 00 коп. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження [NUMBER] від 02.07.2014 року з примусового виконання виконавчого листа № 640/11609/13-ц, виданий 16.06.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на відшкодування вартості поліпшення майна у розмірі 2600220 (два мільйони шістсот тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп., відсотки у розмірі 1560132 (один мільйон п`ятсот шістдесят тисяч сто тридцять дві) грн. 00 коп. та наразі вказане рішення не виконане. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (договір, як підстава наявного зобов`язання встановлений п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь заборгованість - суму боргу у розмірі 4500000,00 грн., суму пені за час прострочення в розмірі 108 986,30 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 575,34 грн за договором позики від 20 березня 2017 року шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 12-:-25, в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247.4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] порушують права [PERSON] , як стягувача за виконавчим провадженням № [NUMBER] від 02.07.2014 року. Згідно зі ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України, право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст. 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)». Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд вважає, що [PERSON] обрала не належний спосіб захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed