Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного з подружжя та визнання права власності на майно. Позов обґрунтовує тим, що 17 травня 1997 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб Приворотською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, актовий запис №1, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2015 року шлюб з відповідачем було розірвано. Позивач зазначає, що під час шлюбу нею було придбано на ім`я чоловіка [PERSON] за договором купівлі-продажу від 13 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Прилипко В.В., зареєстрованого в реєстрі за №798, 9/20 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,3 кв.м., що складається з приміщень: 2-1, площею 14, 7 кв.м., 2-2, площею 25,7 кв.м., 2-3, площею 12,2 кв.м., 2-4, площею 9,1 кв.м., 2-5, площею 6,6 кв.м., 2-6, площею 1, 0 кв.м., І, площею 5, 0 кв.м., сарай-гараж «Б», душ «З», вбиральня «Ж», частина огорожі №1-3, 5, 6, частина свердловини №4. Право власності зареєстроване за [PERSON] Ірпінським БТІ 15.07.2003, номер запису 1571 в книзі 6-263. Вартість спірної частини будинку з надвірними спорудами складає 517 490 гривень. Позивач вважає, що вказане майно є її особистою приватною власністю, оскільки хоча і придбане у шлюбі, але за її особисті кошти, так як в свій час вона позичала кошти в сумі 15 000 доларів своїй тітці [PERSON] і після отримання в рахунок погашення боргу від неї вказаної суми, позивачем було придбано 9/20 частин з надвірними спорудами житлового будинку в [ADDRESS] , проте оформлення було здійснено на чоловіка [PERSON] . Позивач стверджує, що оскільки майно було набуте в шлюбі за її особисті кошти, то, відповідно до ст. 57 СК України, вказане майно є її особистою приватною власністю. Також, позивач [PERSON] зазначає, що за період шлюбу була приватизована земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 13.03.2006 Гостомельською селищною радою, площею 0,0609 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3210945900:01:026:0020. Вартість спірної земельної ділянки становить 337 650 гривень. Позивач, посилаючись на ст.ст. 316,317,328 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України, стверджує, що в судовому порядку за нею повинно бути визнане право власності на вказану земельну ділянку, оскільки вона має право на 9/20 частин житлового будинку з надвірними спорудами за даною адресою, які належать їй на праві особистої приватної власності дружини в шлюбі і спірний будинок з надвірними спорудами знаходиться на спірній земельній ділянці. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить: визнати 9/20 частин житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] , особистою приватною власністю дружини в шлюбі, в саме - [PERSON] та визнати за нею право особистої приватної власності на вказане майно; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0609 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3210945900:01:026:0020; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 08 квітня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу №367/7608/20 після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного з подружжя та визнання права власності на вказане майно - задоволено частково, до набрання рішенням суду законної сили у цивільній справі №367/7608/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного з подружжя та визнання права власності на вказане майно: накладено арешт на 9/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 141, 9 кв.м, житловою площею 80,5 кв.м, реєстраційний номер майна 750686, що належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності; накладено арешт на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 0609 га, кадастровий номер 3210945900:01:026:0020, що належить [PERSON] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2015 року у справі №367/1468/15-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 травня 1997 року Приворотською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, актовий запис № 1 (а.с.39). Відповідно до відмітки на копії рішення, рішення суду набрало законної сили 22 червня 2015 року. 13 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 9/20 частин жилого будинку, відповідно до п.1 якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив належні продавцеві на праві власності 9/20 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п.3 Договору, продаж за домовленістю сторін вчиняється за 21 207 гривень 00 копійок. Згідно із п.4 Договору, право власності на придбану частку жилого будинку виникає у Покупця з моменту нотаріального посвідчення Договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу 13 травня 2003 року та зареєстрований в реєстрі за №798 (а.с. 40). Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Ірпінським бюро технічної інвентаризації №1008219 від 15.07.2003, власником 9/20 частини будинку за адресою [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу 9798 від 13.05.2003, форма власності: приватна спільна часткова, реєстраційний номер 750686, номер запису:1571 в книзі 6-263, є [PERSON] , рішення про реєстрацію права власності прийнято 15.07.2003 (а.с. 41). Відповідно до копії технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , інвентарний номер 1537, реєстровий номер 1571, станом на 15.03.2003, вказаний будинок має загальну площу 141, 9 кв.м., житлову площу 80,5 кв.м., а саме: квартира №1 загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; квартира №2 загальною площею 74,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. (а.с.42-46). Згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №303781, зареєстрованим в реєстрі за №2599 від 13 березня 2006 року, [PERSON] на підставі рішення 45 сесії 4 скликання Гостомельської селищної ради від 23 червня 2005 року №859-45-ІV, є власником земельної ділянки площею 0,0609 га, розташованої в [ADDRESS] , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки : 3210945900:01:026:0020 (а.с. 47). Відповідно до звіту №1165 від 19 жовтня 2020 року про експертну грошову оцінку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП [PERSON] , ринкова вартість будинку А за вказаною адресою (загальна площа - 74,3 кв.м., житлова площа - 40,4 кв.м), станом на 19.10.2020 становить 517 490 гривень (а.с. 48-52). Відповідно до звіту №1166 про експертну грошову оцінку земельної ділянки, загальною площею 0,0609 га, кадастровий номер 3210945900:01:026:0020, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки, станом на 19.10.2020 становить 337 650 гривень (а.с. 53-56). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, №262468301 від 22.06.2021, [PERSON] є власником 9/20 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 750686, підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, 798, 13.05.2003, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Прилипко В.В. Іншим співвласником даного будинку є [PERSON] , частка власності - 11/20. Вказана обставина підтверджується і відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №346486 від 04.12.2023. У судовому засіданні позивач підтримала позов та пояснила, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 1997 року по 2015 рік, під час шлюбу у 2003 році нею було придбано спірний будинок за кошти, які їй її бабуся подарувала на 18-річчя. Зокрема, двоюрідна бабуся позивача, в якої не було дітей, та яка працювала і збирала кошти все життя, на 18-річчя подарувала позивачці грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. Потім ці кошти, 15 000 доларів США, позивачка позичила своїй тітці - рідній сестрі її матері [PERSON] , після того, як [PERSON] повернула їй позичені кошти, у травні 2003 року за ці кошти позивачка придбала спірний будинок, але оформила на чоловіка [PERSON] , оскільки сильно кохала його. Із продавцем [PERSON] розраховувалася безпосередньо позивачка. З відповідачем не проживають давно, аліменти на утримання дитини не сплачував. Також, у судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що позивач [PERSON] є її рідною племінницею, у батька свідка була рідна сестра, яка проживала у м. Бердичів, у неї з чоловіком не було дітей, вони назбирали грошей, перевели в долари, і на 18-річчя позивачу, в 1996 році, віддали ці гроші. Свідок зазначила, що вона з чоловіком будували своє СТО і їм потрібні були гроші, позивачка дала свідку ці гроші навесні 1997 року. Розписку чи договір позики в письмовому вигляді не оформлювали. В травні 1997 року позивач вийшла заміж, а в 2003 році позивач із чоловіком знайшли житло і свідок [PERSON] в 2003 році навесні позивачу повністю віддала позичені кошти на купівлю будинку. У 2013 році відповідач зібрав свої речі та виїхав з будинку, документи на будинок та землю залишив. Свідок [PERSON] стверджувала, що саме за повернуті нею кошти позивачкою був придбаний будинок, оскільки позивач та відповідач були молода сім`я, та інших коштів у них не було. На підтвердження показань свідка позивачем надано: копію договору купівлі-продажу гаражу серії АЕВ №723219 від 17.08.2001, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; копію договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2001, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані докази, за твердженням представника позивача, підтверджують, що свідок [PERSON] відчужувала майно для того, щоб повернути борг позивачу [PERSON] . Також, позивачем надано копію договору купівлі-продажу квартири від 14.04.1995, відповідно до якого [PERSON] продав квартиру [PERSON] . За твердженням представника позивача, вказаний доказ підтверджує, що сім`я [PERSON] здійснювала у ті роки будівництво, гроші, отримані від відчуження квартири згідно вказаного договору, були вкладені у будівництво, і так само для будівництва СТО також були свідком [PERSON] позичені кошти у позивачки [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона працює приватним підприємцем та працює в сфері нерухомості ріелтором, у 2003 році [PERSON] до неї звернулася як до ріелтора із проханням підшукати будинок для придбання. Усіма питаннями щодо огляду будинку та оформлення документів займалася позивач. Свідок зазначила, що під час укладення договору купівлі-продажу будинку були присутні нотаріус, вона, позивач [PERSON] , продавець. Відповідач [PERSON] деякий час був присутній, потім кудись виходив, потім знову повертався. Під час оформлення договору купівлі-продажу підпис у договорі ставив відповідач, гроші за будинок продавцю віддавала позивач [PERSON] в доларах США. Свідок вказала, що на той час позивач [PERSON] говорила, що гроші на будинок їй хтось віддав борг, але точно свідок не пам`ятає. За яку суму коштів продано було будинок, свідок точно не пам`ятає, здається 15 000 доларів США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона із позивачем [PERSON] є сусідами, познайомилися, коли позивач переїхала до придбаного будинку. Свідок зазначила, що її старша сестра дружила із позивачкою, і позивач їй розповідала, що придбала будинок за особисті кошти, але оформила на чоловіка. Звідки саме кошти були у позивачки на придбання будинку, свідку невідомо. За яку суму коштів було придбано будинок не відомо, інші обставини придбання будинку також не відомі. Відповідач не проживає у спірному будинку більше 10 років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що позивачка [PERSON] є її донькою, рідна сестра її батька [PERSON] з чоловіком проживали у м. Бердичів, дітей не мали, працювали та збирали гроші. Тітка свідка [PERSON] подарувала гроші у сумі 15 000 доларів США її доньці [PERSON] на 18-річчя, оскільки тітка любила [PERSON] . Рідна сестра свідка [PERSON] позичила у [PERSON] ці гроші, ще до її шлюбу із [PERSON] , оскільки на той час здійснювала будівництво, та пообіцяла віддати, як тільки постане така необхідність. У 19 років донька вийшла заміж, 3 роки позивач із чоловіком жили у свідка [PERSON] . Потім [PERSON] віддала її доньці [PERSON] гроші, та донька почала шукати житло для придбання. Донька придбала за ці гроші будинок, та оформила на свого чоловіка. Свідок [PERSON] зазначила, що в подальшому доглядала свою тітку [PERSON] та після її смерті поховала її, також отримала спадщину. Також, судом оглянуто надані свідком [PERSON] копію свідоцтва про смерть [PERSON] , витягу про реєстрацію договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.10. 2004, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору довічного утримання. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Позивач та свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні стверджували, що грошові кошти у сумі 15 000 доларів США позивачу подарувала двоюрідна бабуся на 18-річчя, після чого позивач ще до шлюбу позичила ці кошти свідку [PERSON] , а в подальшому свідок [PERSON] у 2003 році повернула позичені кошти позивачу, та саме за ці кошти позивач придбала спірний будинок, однак оформила його на свого чоловіка, оскільки дуже кохала його. Позивачем не надано будь-яких документів, які б підтверджували факт передачі коштів у розмірі 15 000 доларів США [PERSON] [PERSON] , яка народилася [INFO] , на 18-річчя, чи в будь-який інший період до дати придбання спірного будинку, а також відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт позики грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США [PERSON] [PERSON] у період до дати придбання спірного будинку. Також, відсутні будь-які документи, як б підтверджували факт повернення грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США [PERSON] [PERSON] у період до дати придбання спірного будинку. Копія договору купівлі-продажу квартири від 14.04.1995, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , копія договору купівлі-продажу гаражу серії АЕВ №723219 від 17.08.2001, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; копія договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2001, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - самі по собі не підтверджують факту отримання свідком [PERSON] у позивача [PERSON] позики та її повернення. Суд звертає увагу, що, за твердженням свідка [PERSON] , борг позивачу вона повернула навесні 2003 року, а тому непереконливими є доводи позивача про відчуження сім`єю свідка [PERSON] нерухомості у 2001 році з метою повернення боргу позивачці. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що пошуком будинку для придбання займалася позивач, однак, свідкам не відомо походження коштів, за які був придбаний спірний будинок. За таких обставин, оскільки відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження отримання позивачкою [PERSON] у дарунок до шлюбу грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США, суд вважає недостатніми доказами показання свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, та показання свідка [PERSON] , яка є рідною тіткою позивачки, для задоволення позову. 02 листопада 2023 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої відповідач зазначив, що позов [PERSON] визнає в повному обсязі, підтверджує, що кошти на придбання частини будинку по [ADDRESS] , були особистими коштами позивачки, як дошлюбні. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06 листопада 2023 року визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] в судове засідання 04 грудня 2023 року для з`ясування позиції щодо позову. 04 грудня 2023 року відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідно до телефонограми, складеної помічником судді Стародубець О.І. від 06.11.2023, було здійснено дзвінок на номер телефону відповідача [PERSON] , вказаний у заяві про визнання позову, та повідомлено останнього про визнання його явки в судове засідання, призначене на 04.12.2023 на 10:30 год. обов`язковою, на що [PERSON] повідомив, що будь-яких заяв про визнання позову ним не подавалося. Враховуючи, що відповідач в судове засідання не з`явився, та не підтримав заяву про визнання позову, згідно телефонограми повідомив, що будь-яких заяв про визнання позову ним не подавалося, суд не приймає до уваги подану заяву при прийнятті рішення. Оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позивачем не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірний будинок, а тому у задоволенні позову в частині визнання частини будинку особистою власністю позивача слід відмовити. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи, що позивачем не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірний будинок, суд приходить до висновку і про відмову у задоволенні позову в частині визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0609 га, кадастровий номер 3210945900:01:026:0020. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 16 листопада 2022 року у справі № 333/3529/19. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову, як елементи його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Враховуючи викладене, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання її особистою приватною власністю 9/20 частин житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] , та земельної ділянки, площею 0,0609 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3210945900:01:026:0020, з підстав не доведення нею набуття у особисту власність даного майна.

Outcome: dismissed