Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2007. Від вказаного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2017 шлюб між ними розірвано. Починаючи з 2018 року син проживає разом з ним. Відповідач з 2018 року по травень 2022 року періодично проживала в Іспанії, а з травня 2022 року - постійно мешкає в Іспанії у м. Валенсія. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина, належним чином участі у його вихованні та утриманні не приймає, у зв`язку з чим вважає, що існують усі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини, а також стягнення зі [PERSON] аліментів на утримання сина. Ухвалою судді від 19.05.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, визначених у позові. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити. Вказав на те, що дитина з 2018 року проживає разом із позивачем та знаходиться на утриманні останнього, відповідач належним чином не виконує батьківські обов`язки, не приймає участі у розвитку та вихованні дитини, у зв`язку з чим вважає за доцільне позбавити останню батьківських прав та стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сперчуном О.О., у якій зазначила, що не заперечує проти позовних вимог та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності разом з письмовим висновком Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації щодо розв`язання спору по даній справі. Суд, вислухавши позивача, представника птзивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини. Сторони у справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.10.2011. Як вбачається з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2017 шлюб між ними розірвано. Згідно з довідкою №115 від 12.04.2023, виданою Приватним закладом освіти «СІНКГЛОБАЛ», [PERSON] , [INFO] , навчається у 5 класі вказаного навчального закладу. Всі питання, котрі виникають в начальному закладі вирішує позивач, мати учня контакту зі школою не підтримує. З Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-НК83-ЕН00 від 20.11.2018 вбачається, що законним представником пацієнта зазначений позивач [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 13380718 від 27.10.2020 неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана за кредитні кошти сторонами. У довідці вих. № 230511/Вих.-1 від 11.05.2023, виданої ДПІ у Подільському районі Головного управління ДПС у м. Києві, зазначено, що [PERSON] є фізичною особою підприємцем. З висновку від 24.07.2023 за вих. № 104-5107 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , встановлено, що дитина проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені усі належні умови для проживання та розвитку дитини. Хлопчик повідомив, що його мама проживає в Іспанії з новим чоловіком та він спілкується з нею за допомогою відео застосунків. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Наведені вище обставини переконують суд в тому, що поведінка відповідача відносно свого неповнолітнього сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Таким чином, враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не цікавиться долею дитини, не піклується про його розвиток, матеріально не утримує, у підготовці до самостійного життя участі не приймає, крім того, позов визнала, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню у цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Частиною 3 статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. З огляду на те, що відповідач у добровільному порядку на утримання дитини матеріальну допомогу не надає, проти задоволення позову не заперечувала, виходячи з матеріального становища сторін, суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15.05.2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved