Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення міської ради. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що після смерті батька [PERSON] позивач успадкувала 3/10 частину будинку по [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель та прилеглою земельною ділянкою. Інші частки вказаного будинку належать: [PERSON] - 5/10 частки будинку та [PERSON] - 2/10 частки будинку. Коли позивач вирішила приватизувати належну їй земельну ділянку, то виявилося, що за адресою: [ADDRESS] вже зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером: 8000000000:79:197:0009. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка по [ADDRESS] (реєстраційний номер 1273319980000, кадастровий номер: 8000000000:79:197:0009) площею 0,0365 га, одноосібно, на праві приватної власності належить [PERSON] . Зауважує, що земельна ділянка була передана у власність на підставі рішення відповідача № 55 від 07.07.1995. Вважає, що такі незаконні дії відповідача порушили її законні права та інтереси, як співвласника та суміжного землекористувача, в результаті чого позивач не може оформити право власності на належну їй земельну ділянку. 27.04.1982 Московським районним судом м. Києва у справі про встановлення права користування земельною ділянкою було вирішено визначити порядок користування земельною ділянкою домоволодіння [ADDRESS] та виділено в користування [PERSON] , частину земельної ділянки 249 кв.м., [PERSON] , частину земельної ділянки 350 кв.м., виділено в користування [PERSON] , частину земельної ділянки 218 кв.м., частину земельної ділянки розміром 13,8 кв.м. залишено в користуванні співвласників [PERSON] і [PERSON] . Частину земельною ділянки 350 кв.м., яка належала [PERSON] була успадкована [PERSON] та згодом продано [PERSON] , який помер [INFO] спадкоємницею якого є [PERSON] . Однак, з державного акту на право приватної власності на землю № 79-2-00293 від 13.08.1999, який було видано на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 № 65 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку розміром 0,0365 га (364 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частину земельної ділянки 249 кв.м., яка належала [PERSON] була куплена батьком позивача [PERSON] та на даний час успадкована [PERSON] . Отже, позивач вважає, що всупереч рішенню Московського районного народного суду м. Києва від 27.04.1982 Київська міська рада своїм рішенням від 07.07.1998 № 65 виділила [PERSON] земельну ділянку розміром 365 кв.м. замість 350 кв.м. Враховуючи викладене, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради № 65 від 07.07.1998 в частині передачі у приватну власність земельної діляки [PERSON] по [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.05.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення міської ради збитківта призначено підготовче судове засідання. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 року, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Мазура Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2021року прийнято провадження до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Конституційного Суду України, Виконуючого обов`язки Голови Конституційного Суду України Головатого Сергія Петровича, Керівника Секретаріату Конституційного Суду України Бесчастного Віктора Миколайовича про стягнення грошової винагороди за цивільно-правовим договором та призначено підготовче засідання. В судове засідання з`явилися представники позивача, які просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначили, що строк позовної давності не пропущений. Вказана у позові земельна ділянка згідно документів КМДА значиться за позивачем. Відповідач в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник відповідача надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третої особи, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що позов є необґрунтованим, позивач не є власником вказаної земельної ділянки. Дялінка була надана батькові третьої особи. Крім того, просив суд, застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши представників позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Московського районного народного суду м. Києва від 28.04.1982 вирішено визначити порядок користування земельною ділянкою домоволодіння [ADDRESS] та виділено в користування [PERSON] , частину земельної ділянки 249 кв.м., [PERSON] , частину земельної ділянки 350 кв.м., виділено в користування [PERSON] , частину земельної ділянки 218 кв.м., частину земельної ділянки розміром 13,8 кв.м. залишено в користуванні співвласників [PERSON] і [PERSON] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 145985 від 13.08.1999, який видано на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 № 65, [PERSON] набува право власності на земельну ділянку розміром 0,0365 га (365 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] відповідачем було складено Акт встановлення та погодження земельної ділянки в натурі від 22.01.1999, в якому зазначено: суміжними землевласниками і землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не заявлено. Вказаний акт підписаний в тому числі і [PERSON] . 26.07.2013 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.В. видав свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому зазначено, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1958 року народження, який помер [INFO] є його дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: 3/10 частини жилого будинку [ADDRESS] , з відповідною частиною надвірних будівель, що належали померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Київською державною нотаріальною конторою 22.04.1986 року за реєстровим № 5-1279, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 13.05.1986 за № 3841. Після цього, 26.07.2013 був відкритий розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, присвоєний реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 117042480000 та було зареєстроване право власності на 3/10 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за позивачем, на підставі вищезазначеного свідоцтва після смерті її батька [PERSON] . В подальшому до вказаного розділу було внесено зміни, а саме: змінена загальна площа домоволодіння, яке належало позивачу 62,3 кв.м. на 170,3 кв.м; змінено розмір частки домоволодіння, яке належало позивачу з [ADDRESS] на [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державногореєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 104192602 від 17.11.2017. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 3 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (в редакції 1993) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Порядок набуття громадянами права власності та право користування на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності регулюється земельним законодавством. У відповідності до Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; 11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. Так, згідно ч. 4 - п. 8 ст. 17 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998 р.) Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. У відповідності до ст. 17 Земельного Кодексу України, Декрету Кабінету Міністрчів України від 26.12.1992 № 1592 «про приватизацію земельних ділянок» Київська міська рада прийняла рішення від 07.07.1998 № 65, яким передано громадянам у власність земельної ділянки, в тому числі громадянину [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку 0,0371 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Пунктом 3.2. даного рішення передбачалось, що площі земельних ділянок будуть уточнені у межах, визначених цим рішенням, після перенесення їх меж у натуру (на місцевість). Право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено державним актом від 13.08.1999 № 79-2-00293. Таким чином, [PERSON] отримав земельну ділянку із комунальної власності відповідно до норм законодавства, що діяли на момент виникнення правовідносин. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.08.2018 - скасовано. Провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним рішення - закрито. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, в ній містяться копії технічної документації по складанню державного акту гр. [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на [ADDRESS] (надалі - технічна документація). Так, в технічній документації міститься: заява [PERSON] подана Голові Київської міської державної адміністрації 12.02.1998 про передачу безоплатну власність земельну ділянку розташована в [ADDRESS] ; документи, які погоджувалися з Головним управління та містобудування м. Києва «Головкиївархітектура», ВАТ АТ «Київпроект»; Технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] ; План розташування земельної ділянки; Договір купівлі-продажу від 16.09.1989 р. про придбання 5/10 частини житлового будинку та інші документи. Статтею 22 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998 р.), визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Крім того, частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України від 1990 року встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18 грудня 1990 року рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15 березня 1991 року відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Так, статтями 22, 23 Земельного кодексу УРСР передбачалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Питання переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду регулювалось ч. 1, ч. 2, 4 ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (в редакції Закону України №2196-XII від 13.03.92), згідно якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Позивач в позовній заяві посилається на те, що рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельну ділянку розміром 365 кв.м., порушує його право на користування земельною ділянкою, що знаходиться по [ADDRESS] . Аналіз наведених положень Земельного кодексу України від 1990 року дає підстави зробити висновок, що майнові права (в т. ч. право користування) відносно конкретно визначеної земельної ділянки, виникають у будь-якої особи лише з моменту вчинення повноважним органом дій щодо визначення такої земельної ділянки в натурі і посвідчуються певним право установчим документом, що має законодавчо встановлену назву, форму та зміст. Будь-які інші документи, що не визначені законом як такі, що посвідчують (засвідчують) виникнення прав щодо певної земельної ділянки не створюють юридичних наслідків для особи по відношенню до відповідної земельної ділянки. Такі ж положення містяться і в Земельному кодексі України від 25.10.2001 р., зокрема, в ст. ст. 125, 126 Кодексу. Так в п. 1 ст. 126 Земельного кодексу України зазначено, що єдиним документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку і право постійного користування нею, є державний акт. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналіз наведених вище норм Земельного кодексу України дає підстави зробити висновок, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля або споруда, переходить до набувача цих об`єктів нерухомості, виключно за умови, що на момент їх відчуження у попереднього власника, згідно вимог земельного законодавства України виникло таке право і воно належним чином посвідчене. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Позивачем не було надано обґрунтувань з належними доказами щодо протиправності оскаржуваних рішень, а тому позов [PERSON] до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, - не підлягає задоволенню. Розподіл судовий витрат здійснюється судом відповідно дост. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed