Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач у липні 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, у якому просив позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що, відповідно до свідоцтва про народження батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , записаний зі слів матері, мати - [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2021 року невідкладно відібрано [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 23.06.2021 до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати малолітній. Відповідно до розпорядження від 17 травня 2022 року призначено [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] ; визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , за місцем проживання опікуна, а саме: [ADDRESS] . Позивач вказував, що [PERSON] не дбала про добробут сім`ї, нехтувала сімейними цінностями, мала невпорядкований спосіб життя, який шкодить здоров`ю. Вказував, що відповідач перестала спілкуватись з дитиною, не привітала ні з одним святом (календарним, релігійним або шкільним), включаючи день народження. З 2021 року дитина проживає та перебуває на утриманні позивача. Вважає, що ці факти вступають у протиріччя з ідеями виховання дитини і її безпекою. Позивач вважає, що дії і вчинки відповідача травмують психіку дитини і перешкоджають її здоровому розвитку та вихованню. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінює як ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Зазначив, що будь-яких перешкод для виконання відповідачем своїх обов`язків він не чинив, однак, відповідач цього робити не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків, зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров`я дітей, не дбає про їх інтереси та матеріальної допомоги не надає. Ухвалою суду від 20 липня 2023 року відкрито провадження у справі. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, як органу опіки та піклування надати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 04 жовтня 2023 року від Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, як органу опіки та піклування до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протокольною ухвалою суду від 02 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судове засідання 12 грудня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином. Відповідно до ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що, [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені - [PERSON] , записаний на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2021 року: Невідкладно відібрано [PERSON] , [INFO] , від матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав; Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 23.06.2021 до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати малолітній. Відповідно до розпорядження від 17 травня 2022 року призначено [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] ; визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання опікуна, а саме: [ADDRESS] . Звертаючись до суду, Позивач зазначив, що Відповідач з 2021 року жодного дня не опікувався дитиною і до моменту звернення до суду не опікується, не приймає і не приймала участь у її вихованні, не надавала і не надає ніякої матеріальної допомоги на її утримання, а відтак ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, матеріальному утриманню дитини, у зв`язку з чим Позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини - [PERSON] , [INFO] . Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У Висновку зазначено, що малолітня дитина перебуває в сім`ї [PERSON] на повному його утриманні. Мати дитини [PERSON] з 2021 року жодного дня не опікувалася нею, не приймає участі у її вихованні, навіть не зустрічалася з дитиною, не надавала і не надає ніякої матеріальної допомоги на її утримання, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини. У постанові у справі №214/1048/15-ц (провадження № 61-8218св18) від 03.05.2018 року Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому цим поглядам приділяється належна увага відповідно до її віку та зрілості. Зокрема, із цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Також суд касаційної інстанції роз`яснив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить і вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989) року передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі Хант проти України зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є дійсно крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим, це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Як вбачається з матеріалів справи, питання позбавлення батьківських прав розглядається у суді з липня 2023 року та за весь час відповідач не змінила своєї поведінки та свого ставлення до малолітньої дитини, вона продовжує ухиляться від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не піклуються про нього, не бажає змінювати свою поведінку для налагодження взаємовідносин з дитиною. Вищенаведене свідчить про винну поведінку матері та свідоме нехтування своїми обов`язками. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідач свідомо та умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, вона не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зневажає та знецінює її потреби та інтереси. Беручи до уваги поведінку відповідача, суд приходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача - відповідає інтересам дитини. Водночас, це не позбавляє відповідача можливості у подальшому, внаслідок зміни свого ставлення до дитини або зміни обставин свого життя порушувати питання про відновлення батьківських прав. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ухвалюючи дане судове рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи Позивача у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі доводи не вимагають детальної відповіді або спростування. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved