Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Дієса», в якій просить стягнути з ТОВ «Дієса» на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2023 по 14.09.2023, компенсацію за невикористані 60 календарних днів відпустки, в загальному розмірі 59\~611, 22 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Стислий виклад позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона працювала в ТОВ «Дієса» з 12.12.2017 по 14.09.2023 на посаді старшого адміністратора служби з монтажу побутової техніки з оплатою праці згідно штатного розпису. 14.09.2023 звільнилась за угодою сторін , згідно п.1 ст 36 КЗпП України. Щомісячно відповідач здійснював нарахування їй сум заробітної плати, а за наявності коштів - виплачував її. Однак, з 01.07.2023 почалась затримка виплат по заробітній платі. На момент звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по заробітній платі за період 01.07.2023 по 14.09.2023, більше як за 2 місяця. Також при звільненні їй не була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Після звільнення вона не отримала жодних коштів по заборгованості із заробітної плати з 01.07.2023 по 14.09.2023 та компенсацію за 60 невикористаних календарних днів відпустки, в загальному розмірі 59 611,22 грн. Відповідач обіцяє виплатити належні кошти, але не виплачує та не знає коли зможе їх виплатити. Крім цього, до теперішнього часу відповідач не здійснив відрахування до Пенсійного фонду України з її сукупного доходу з 01.07.2023 по 14.09.2023. Також, їй взагалі не відомо чи будуть здійснені вищевказані відрахування відповідачем до ПФУ. У зв`язку з чим, вважає за необхідне, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі сукупного доходу, а саме суму 59611,22 грн. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 23.10.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків /а.с. 15-16/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 31.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження на 15.11.2023 /а.с.22-23/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 15.11.2023 справу розглядом відкладено на 08.12.2023 у зв`язку з неявкою сторін /а.с.28/. Розгляд справи по суті відбувся 08.12.2023 без участі сторін. Позивачка, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій просить розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав, правом на подання відзиву не скористався, а тому суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті 223 та статті 280 ЦПК України. Відтак, суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті 223 та статті 280 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на вимоги частини 2 статті 247 ЦПК України суд доходить висновку про можливість проведення заочного розгляду справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною четвертою\~статті 268 ЦПК України\~передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Згідно ч. 5\~статті 268 ЦПК України\~зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 08.12.2023, є дата складення повного тексту судового рішення 12.12.2023. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно записів у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] 12.12.2017 було прийнято на посаду касир служби з монтажу побутової техніки ТОВ «Дієса» та 14.09.2023 звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України ТОВ «Дієса» /а.с.8-10/. Відповідно до наказу №Z00/13/09/010 про припинення трудового договору від 14.09.2023 [PERSON] звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.7/. Відповідно до довідки №Z0000000439 від 10.10.2023 [PERSON] працювала в ТОВ «Дієса» з 12.12.2017 по 13.09.2023 на посаді Старший адміністратор служби з монтажу побутової техніки. Дохід за період з 01.07.2023 по 14.09.2023 склав 59\~611 грн 22 коп, а саме: сукупний дохід 59\~611,22 з яких: за липень 2023 16\~099,60; за серпень 2023 - 12\~463,04; за вересень 2023 31\~048,58; утримання 11\~624,19 з яких: за липень 2023 3\~139,42; за серпень 2023 2\~430, 30; за вересень 2023 6\~054,47; сума до виплат 47\~987,03 з яких: за липень 2023 12\~960,18; за серпень 2023 10\~032,74; за вересень 2023 24\~994,11 /а.с.11/. Згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Про розгляд звернення №Ц/2/3645-3В-23 від 15.11.2023 у ході проведення у ТОВ «Дієса» позапланового заходу державного нагляду (контролю) встановлено, що наказом від 13.09.2023 №Z00/13/09/010 [PERSON] звільнено з посади старшого адміністратора служби з монтажу побутової техніки. При звільненні [PERSON] нарахована заробітна плата у розмірі 31048,58 грн, до суми якої включено місячну премію, заробітну плату за відпрацьований у вересні 2023 року 10 дні та компенсація за 60 днів невикористаної відпустки. З зазначеної суми відраховані ПДФО та військовий збір на суму 6054,47 гривень. У розрахунковому листі за вересень 2023 року також відображена сума боргу підприємства за попередні періоди у розмірі 22992,92 гривень. Таким чином, на день звільнення [PERSON] з роботи товариством нараховані [PERSON] розрахункові кошти на суму 47987,03 грн, які станом на час проведення позапланового заходу державного нагляду [PERSON] невиплачені. Підтверджуючих документів щодо виплати [PERSON] розрахункових коштів у сумі 47987,03 грн в ході проведення позапланового заходу ТОВ «Дієса» не надано /а.с.32-33/. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми\~Конституції України,\~Кодексу законів про працю України\~(далі -\~КЗпП України),\~Закону України «Про оплату праці»,\~Цивільного кодексу України\~(далі -ЦК України). Норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії, положеннями\~ст. 43 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Трудові відносини всіх працівників регулюються\~КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі\~ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст.ст.\~21,\~43 Конституції України, ст.ст.\~94,\~115 КЗпП України, ст.ст.\~21,\~24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч. 5\~ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п. 20\~Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117\~КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до\~ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих\~робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка [PERSON] 12.12.2017 була прийнята на посаду касира служби з монтажу побутової техніки ТОВ «Дієса» та 14.09.2023 була звільнена за угодою сторін з ТОВ «Дієса». Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на довідку №Z000000439 від 10.10.2023, з якої вбачається, що при звільненні їй з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку. Не виплачено заробітну плату за період з 01.07.2023 по 14.09.2023 та компенсацію за невикористані 60 календарних днів відпустки, в загальному розмірі 59\~611, 22 грн. Судом встановлено, що згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Про розгляд звернення №Ц/2/3645-3В-23 від 15.11.2023 при звільненні [PERSON] нарахована заробітна плата у розмірі 31048,58 грн, до суми якої включено місячну премію, заробітну плату за відпрацьований у вересні 2023 року 10 дні та компенсація за 60 днів невикористаної відпустки. З зазначеної суми відраховані ПДФО та військовий збір на суму 6054,47 гривень, відтак з відповідача на користь позивачки слід стягнути заборгованість по заробітній платі за вересень 2023 року у розмірі 24\~994,11 грн (31\~048, 58 6\~054,47) без відрахування з цієї суми установлених законодавством податків та зборів, а також заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2023 року у розмірі 28\~562,64 грн провівши з цієї суми відрахування установлених законодавством податків та зборів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц\~висловила таку правову позицію, що, встановлений ст.\~117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3\~ст.\~551\~ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1\~ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Оскільки розрахунок з позивачкою мав бути здійснений відповідачем 14.09.2023, то розрахунок відшкодування відповідно до\~ст.\~117\~КЗпП України слід проводити за період з 15.09.2023 по день постановлення рішення 12.12.2023. При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету\~Міністрів України від 08.02.1995 за № 100. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивачки слід розраховувати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (тобто, якщо подія відбулась у вересні, то за основу слід взяти попередні два місяці липень та серпень), а, відтак, складає: (16\~099,60 грн + 12\~463,04 грн) : 44 = 649 грн 15 коп, де 16\~099,60 грн\~нарахована заробітна плата за липень 2023, 12\~463,04 грн - нарахована заробітна плата за серпень 2023 року; 44 дні - це загальна сума робочих днів у липні (взята загальна кількість робочих днів у цьому місяці, що становить 21 день, оскільки довідка про дохід не містить інформації про точну кількість відпрацьованих днів позивачкою) і серпні 2023 (взята загальна кількість робочих днів у цьому місяці, що становить 23 дні, оскільки довідка про дохід не містить інформації про точну кількість відпрацьованих днів позивачкою). Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, суд враховує, що згідно із\~ст.50 КЗпП України тривалість\~робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2023 по 12.12.2023 складає 63 робочі дні. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 15.09.2023 до 12.12.2023 становить 40\~896, 45 грн (із розрахунку 649,15 (середньоденний заробіток позивачки) х 63 робочі дні часу затримки розрахунку при звільненні (вересень - 11 днів, жовтень 22 дні, листопад -22 дні, грудень 8 днів). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 40\~896, 45 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця.\~Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Outcome: partial