Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 07.09.2003 між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу спільних дітей у них не було. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.05.2021 шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу в інтересах сім`ї за спільні кошти ними було придбано нерухоме майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності і було зареєстровано на відповідача, яке він поділити в добровільному порядку відмовляється. Через неприйнятну поведінку відповідача вона змушена була залишити будинок [ADDRESS] і проживати окремо. Тому, буде справедливо з усього нажитого ними майна залишити у її власності 1/2 частку будинку із земельною ділянкою під [ADDRESS] . Просить визнати, що майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належать їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 27.06.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31.10.2022 задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано у Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи № 43 на будинковолодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 10.11.2022 на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 31.10.2022 було надано матеріали інвентаризаційної справи № 43 на об`єкт нерухомого майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.05.2023 прийнято до розгляду заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засідання 17.07.2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Виноградський А.П. зазначив, що позовні вимоги вони не визнають, вважають їх безпідставними, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання 17.07.2023 зазначив, що він заробляв гроші, щоб купити цей будинок. Купили будинок і земельну ділянку у 2005 році, у цей період перебував у шлюбі з [PERSON] . Позивач також працювала, однак гроші в будинок не вкладала. Наміру продавати будинок у нього немає, він там проживає, іншого житла він не має. Земельну ділянку не оформляв. В судовому засіданні 21.09.2023 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що з відповідачем розірвали шлюб, усе нажите за період шлюбу майно вона бажає розділити навпіл. Земельну ділянку, яка розташована біля будинку, вони купували разом. Документи на земельну ділянку відсутні. В судове засідання 11.12.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. Попередньо через канцелярію суду позивач [PERSON] подала письмову заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовну заяву підтримує та просить її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Виноградський А.П. попередньо через канцелярію суду подали спільну письмову заяву, у якій просять судове засідання, призначене на 11.12.2023, проводити за їхньої відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечують, просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Частиною третьою статті 211\~ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 11.12.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,\~4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.05.2021 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.09.2003 у виконкомі Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 4, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 7-8). Згідно з копією відповіді заступника начальника Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» Березюк С. № 361/1/01-9/22 від 18.02.2022, станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано в цілому за [PERSON] (а.с. 9). Згідно з договором купівлі-продажу від 14.04.2006, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи №43, [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) уклали цей договір про таке: продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність цілий житловий будинок під номером [ADDRESS] , і сплачує відповідну грошову суму за вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами, визначену у п. 3 Договору; відповідно до довідки, виданої Парпуровецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 24.02.2006 за № 229, земельна ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , виділена в користування [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га, вищезазначена земельна ділянка не приватизовувалась та державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався, продавець зобов`язаний сприяти покупцю в переоформленні права користування земельною ділянкою, на якій розташований відчужуваний за цим договором житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (пункт 11 Договору) (арк. інвентаризац. справи 50). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.05.2017 (справа № 6-843цс17) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. У статті 68 СК України закріплено,\~що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17). Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 (справа № 161/8116/19) зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Установлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу, був придбаний відповідачем [PERSON] 14.04.2006, тобто під час шлюбу з позивачем [PERSON] , оскільки шлюб між сторонами по справі було укладено 07.09.2003, а розірвано 18.05.2021, що підтверджується наявними у справі доказами. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи жодних доказів, які б свідчили, що вказане майно є його особистою приватною власністю, суду не надав. Тобто презумпція спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок не спростована. Визначивши, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , являється спільним майном подружжя, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться\~у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тобто з наведеного убачається, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У даному випадку жодна із сторін не оспорювала принципу рівності часток подружжя у майні, будь-яких доказів на підтвердження існування підстав для відступу від рівності часток суду не надано. Тому, виходячи із загального принципу рівності часток подружжя у спільному майні, слід визнати, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вимога позивача про визнання за нею 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, суд зазначає таке. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав з моменту її формування, яке полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. А сформованою вона вважається з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , є сформованою та що вона перебуває у власності або користуванні когось з подружжя. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19). У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає вимогу позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, недоведеною, а тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити. Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та те, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2611,40 грн, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути половину понесених останньою витрат на сплату судового збору, а саме: 1305,70 грн.

Outcome: partial