Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про встановлення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] , з вересня 2008 року по травень 2010 року проживали разом та вели спільне господарство. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Позивач зазначає, що він займається вихованням та повним утриманням дитини. Дитина проживає з позивачем вже тривалий час (більше року). Він створює всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Всі питання щодо виховання дитини ним вирішуються самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Сімейні цінності для відповідача не мають жодного значення, у вихованні вона участі не приймає, вона відрізняється емоційністю та неврівноваженістю. Відповідач зловживає спиртними напоями. Позивач жодного разу не чинив перешкод відповідачу в побаченнях з дитиною та у спілкуванні, однак на початку 2022 року відповідач почала погрожувати, що забере дитину до себе і дитина буде проживати з нею, що більше він не зможе бачитися зі своїм сином. Позивач зазначає, що має постійну роботу та стабільний заробіток, позитивно характеризуюся за місцем проживання та за місцем роботи. З роботодавцем укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Також він має постійне місце проживання, житло, оснащене необхідними умовами для гармонійного розвитку дитини, постійно слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклуюсь про нього, у них налагоджений психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Дитина потребує спілкування саме з позивачем, вважає, що проживання сина з батьком максимально відповідатиме інтересам гармонійного духовного та фізичного розвитку дитини. Ступінь його страждань поглиблюють переживання з приводу того, що дитина може проживати не з ним, а з відповідачем. З метою запобігання негативного впливу на духовний, емоційний і фізичний розвиток дитини з боку матері, впевнений, що проживання дитини з батьком максимальною мірою відповідає інтересам дитини, оскільки це зумовлено низкою обставин: біологічним зв`язком батька з сином, більшою духовністю виховання, більш високим рівнем емоційної близькості між батьком та сином, необхідністю участі батька вихованні дитини, формування «міцного» характеру, існуючими традиціями в вихованні. Наявні всі обставини, які створюють сприятливу обстановку для проживання дитини з позивачем, а саме задовільні побутові умови, його соціальна зайнятість, наявність джерел доходів, позитивні характеристики з місця роботи, які свідчать про належний рівень його емоційно-вольових якостей, безумовна любов до дитини та потяг спілкування з дитиною. На підставі викладеного позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 07.08.2023 року від представника третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району надійшли письмові пояснення щодо позову, згідно яких орган опіки та піклування зазначає, що національне законодавство не вимагає та не надає органу опіки та піклування втручатися у питання визначення місця проживання дитини після досягнення нею 14-річного віку, оскільки неповнолітній [PERSON] , має право на самостійне визначення місця проживання, тому вважають, що між сторонами по справі відсутній предмет спору, оскільки законодавством України визначено внесудовий порядок вирішення питання зазначеного у позові. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Неповнолітній син сторін [PERSON] , стосовно якого вирішується питання про визначення місця проживання, в судовому засіданні пояснив, що бажає проживати разом з батьком, при цьому матір не перешкоджає йому проживати з батьком. У судове засідання відповідач не з`явилася, 04.10.2023 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, в якій відповідач також зазначила, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. У судове засідання представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району зазначила, щодо позовних вимог [PERSON] покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції серії [NUMBER] , актовий запис за №07, встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21481429 від 06.01.2009 року. Згідно наказу від 03.07.2023 року №1-К/тр [PERSON] працює на посаді водія з 04.07.2023 року у ФОП [PERSON] , з посадовим окладом 6700 гривень. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 29 ЦК України регламентовано, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 25 січня 2018 року ( справа № 537/5119/15-ц ) та від 28 вересня 2022 року ( справа № 686/18140/21 ). Такий висновок, також, узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/45- ц. З матеріалів справи вбачається, що син сторін у справі [PERSON] , [INFO] , досягнув чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Крім того, суд погоджується з позицією органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про відсутність спору між сторонами з приводу того з ким з сторін проживатиме неповнолітній син, адже сторони добровільно погодили питання проживання дитини разом з батьком, що в позовній заяві та в судовому засіданні було підтверджено обома сторонами. Суд зауважує, що визначення місця проживання дитини судом здійснюється у разі наявності спору з цього приводу між батьками, тобто коли обоє із батьків бажають, щоб дитина проживала з кожним із них, однак не можуть домовитися про місце проживання дитини в позасудовому порядку. Визначення місця проживання дитини за судовим рішенням не може здійснюватися задля задоволення інтересів позивача, які не пов`язані із реалізацією позивачем права на проживання разом із своєю дитиною. З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed