Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування якої представник зазначила, що [PERSON] проживала з відповідачем - [PERSON] у шлюбі, який було розірвано на підставі судового рішення від 25 січня 2016 року. Під час шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2015 року, стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн., щомісячно. З часу припинення їх спільного проживання і до часу подання даного позову відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, закріплених частинами 1-3 статті 150 Сімейного кодексу України. Як стверджує, про ухилення відповідача від виконання вказаних обов`язків свідчить і те, що рішення суду про стягнення з нього аліментів, останнім не виконувалося в добровільному порядку та було виконане тільки після подання виконавчого листа на примусове виконання. Посилаючись на те, що здоров`ям та інтересами доньки відповідач не цікавиться, дитина взагалі не знає, хто є її біологічним батьком, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням та утриманням доньки, в позовній заяві висловлено прохання позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 09 серпня 2023 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 30-31). 01 вересня 2023 року до суду подано висновок, за змістом якого орган опіки та піклування Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області вважав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його доньки [PERSON] , [INFO] , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків (а.с. 35-36). 18 вересня 2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Таку свою позицію обґрунтовував зокрема тим, що підстави зазначені позивачкою у позовній заяві фактично не відповідають дійсності і є надуманими, а доводи голослівними з огляду на нижченаведене. Після розірвання з відповідачем шлюбу, позивачка того ж року 20 серпня 2016 року уклала шлюб з іншим чоловіком гр. [PERSON] , з яким у неї пізніше народилася ще одна дитина. Таким чином, відповідач як батько дитини і не мав можливості брати участь у вихованні доньки, якій на момент розірвання шлюбу було тільки неповних три роки і з цього віку вона фактично виховувалась і проживала вже в іншій сім`ї. Тому, як зазначає, твердження позивачки про те, що дитина не знає і не пам`ятає відповідача, як свого біологічного батька тощо, не можуть вважатися, як належними чи значимими по предмету спору доводами. Вважав, що висновок органу опіки і піклування виконкому Пилипецької сільради Хустського району Закарпатської області від 31 серпня 2023 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не може бути взятий до уваги, оскільки цьому органу насправді не відомі і не можуть бути відомі фактичні умови виховання та проживання дитини, складений він без перевірки зазначених фактів виключно формально зі слів позивачки, яка є зацікавленою стороною по даному предмету спору і надала органу опіки і піклування суб`єктивну й невірну інформацію. З врахуванням дуже малолітнього віку дитини та її проживання на даний час окремо в іншій сім?ї, відповідач після розірвання шлюбу і не міг спілкуватися з дитиною очно чи по телефону (що неможливо з дитиною малолітнього віку без ініціативи для цього з боку матері дитини) чи вчиняти інші дії спрямовані на участь у вихованні і утриманні дитини без погодження, сприяння і фактичної участі у цьому самої позивачки, як матері дитини та її теперішнього чоловіка. В іншому випадку, така ініціатива відповідача може розцінюватися, як настирливе втручання у приватне життя іншої сім`ї, і є порушенням етичних норм. Це ж стосується і можливості закупки для дитини продуктів харчування, одягу і т.п. Жодних вимог чи пропозицій такого характеру позивачка до відповідача ніколи не заявляла. Відповідач усвідомлює, що у такому віці світогляд дитини ще недостатньо сформувався для усвідомлення факту розлучення батьків, своєї кровної спорідненості з батьком, і на даний час недоцільно психічно травмувати дитину через нав`язливе спілкування з нею, особливо з врахування того, що позивачка, як мати дитини, намагається привити дитині негативне і неприязне відношення до відповідача, як до батька. Відповідач вважає, що його спілкування з дитиною психологічно правильним буде при досягненні дитиною більш усвідомлюваного і самостійного віку для правильної оцінки нею життєвої ситуації, що виникла між позивачкою і відповідачем. В іншому випадку позитивне відношення дитини до батька, який проживає окремо, його участь у вихованні дитини може мати місце тільки за умови правильного і максимально виваженого психологічного підходу, як самих батьків, так і інших осіб, сприяння у чому немає, зокрема зі сторони позивачки, що випливає навіть із мотивації її позову. Стверджував, що така ситуація не може розцінюватися, як злісне ухиляння відповідача від виконання ним батьківських обов`язків, оскільки виховання дитини в окремій від відповідача сім`ї, без створення умов для її психологічної родинної відокремленості, відмінних від інших дітей умов виховання, відповідає інтересам малолітньої дитини і не створює небезпеки для фізичного, психічного, духовного і морального розвитку дитини. З приводу доводів позивачки щодо несплати аліментів на утримання дитини за рішенням суду від 25.01.2016 відповідач пояснює наступне. Виконавче провадження за цим судовим рішенням було відкрито за заявою позивачки тільки 04.05.2023, тобто по спливу майже восьмирічного терміну з моменту постановлення судового рішення. Після укладення позивачкою у 2016 році нового шлюбу і до цього часу вона не ставила питання про необхідність сплати відповідачем аліментів і не зверталася з заявами про їх примусове стягнення у встановленому законом порядку. Більше того, як стверджує відповідач, ті суми аліментів, які він направляв колишній дружині поштовим зв`язком, вона відмовлялася отримати у поштовому відділенні. Для впорядкування належного обліку сплачених аліментів та своєчасного їх перерахунку у встановленому порядку, відповідач пропонував в усній форі позивачці подати виконавчий лист до виконавчої служби, через яку він буде сплачувати аліменти, на що позивачка не відреагувала. У разі злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем по утриманню дитини, позивачка мала всі передбачені законом дієві можливості вирішити питання стягнення аліментів у примусовому порядку через державну виконавчу службу, якими не бажала скористатися, тоді як, пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання є правом стягувача, яким вона розпоряджається на свій розсуд. З 11.08.2015 по теперішній час відповідач ніде не працював, отримував нерегулярні і мінливі доходи з тимчасових заробітків. У вересні 2019 року він одружився з іншою жінкою і [INFO] в них народилася дитина - донька [PERSON] , якій виповнилося два роки. Відповідач вважає, що фактично за доводами позивачки вбачаються не об`єктивні причини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, як батька дитини, а намір позивачки на подальше усиновлення дитини її другим чоловіком, з яким позивачка тепер перебуває у шлюбі з метою отримання ним відстрочки від призову на військову службу. Разом із тим, бажання матері на усиновлення дитини іншим чоловіком для вирішення окремих життєвих ситуацій, не пов`язаних з правами дитини не може слугувати і не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Всю суму заборгованості по сплаті аліментів позивачка отримала після відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом. Сплата відповідачем заборгованості по аліментах не пов`язана з пред`явленням до нього позову про позбавлення його батьківських прав, а виникнення заборгованості не може вважатися злісним ухиленням відповідача від сплати аліментів (а.с. 49-55). 28 вересня 2023 року представником позивачки подано відповідь на відзив, в яких зауважила, що доводи відповідача про необґрунтованість позовних вимог є безпідставними та такими, що не спростовують підстав позовної заяви (а.с. 73-75). Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 84-85). В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Сільським головою Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області подано до суду заяву за змістом якої, підтримавши позицію викладену у висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, висловив прохання щодо розгляду справи без участі представника сільради. Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи та додатково надані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З доказів наданих стороною позивача на підтвердження заявлених вимог встановлено наступне. З 15 травня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року (а.с. 12). Від цього шлюбу донька - [PERSON] , [INFO] , підтвердженням чого є копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн., щомісячно, починаючи з 28 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). 17 квітня 2023 року на виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист № 302/916/15-ц, на підставі якого головним державним виконавцем Міжгірського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області 04 травня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 13, 14). За змістом розрахунку від 31 травня 2023 року, заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 302/916/15-ц (у вказаному і в подальших розрахунках помилково зазначеного як № 302/916/16-ц), станом на 01 травня 2023 року складає - 86 804,50 грн. (а.с. 15). За змістом розрахунку від 20 червня 2023 року, заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 302/916/15-ц, станом на 01 червня 2023 року складає - 61 304,50 грн. (а.с. 16). За змістом розрахунку від 11 липня 2023 року, заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 302/916/15-ц, станом на 11 липня 2023 року складає - 1 416,46 грн. (а.с. 17). 20 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Як вбачається з довідки від 28 березня 2023 року № 06-02/48 та характеристики від 28 березня 2023 року, [PERSON] навчається в Пилипецькому ЗЗСО з п?ятого класу. Має навчальні досягнення високого рівня. Має довільну зорову та слухову пам`ять. Виявляє логічне та образне мислення. На уроках завжди уважна і активна. Має добрий загальний розвиток. Читає багато. Уміє будувати зв?язне висловлювання, при цьому завжди враховує співвідношення основної та другорядної інформації. На високому рівні засвоює знання з української мови та літератури. Орфографічні й пунктуаційні уміння засвоює добре, при вивченні орфограми завжди ставить розділові знаки відповідно до опрацьованих правил пунктуації. Любить предмети гуманітарного циклу (зарубіжна література, українська література, історія). На уроках завжди організована, встигає закінчувати завдання. Виявляє активність. Співпрацює у групах, висловлює різні думки. Врівноважена, розсудлива. Правила поведінки завжди свідомо виконує. Підтримує дружні стосунки з учнями. Відповідально виконує доручення. Батьки приділяють увагу вихованню дочки. Мама завжди відвідує батьківські збори (а.с. 19, 20). Судом з`ясовано думку дитини. Так, в судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , пояснила, що їй зараз повних 11 років, мешкає разом із мамою, вітчимом - [PERSON] , братиком та сестричкою. Біологічного батька жодного разу не бачила та із ним не бажає спілкуватися. У неї добрі відносини з чоловіком мами, вважає його батьком і хоче, щоб її прізвище не було відмінне від прізвища її братика та сестрички. З доказів наданих стороною відповідача на підтвердження висловлених у відзиві заперечень щодо позову встановлено наступне. 05 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 56). [INFO] у подружжя народилася донька - [PERSON] , підтвердженням чого є копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 57). Згідно довідки виданої 13 вересня 2023 року Соймівським старостинським округом Міжгірської селищної ради Закарпатської області, [PERSON] ніде не працював з 11 серпня 2015 року по дату видачі довідки (а.с. 58). За змістом довідки від 30 серпня 2023 року, заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 302/916/15-ц, станом на 01 вересня 2023 року, відсутня (а.с. 59). Відповідач продовжує сплачувати присуджені на підставі судового рішення аліменти на утримання доньки, підтвердженням чого є копія квитанції від 20 вересня 2023 року (а.с. 78). Як вбачається з квитанцій (фіскальних чеків) та електронних повідомлень, [PERSON] в період з 2016 по 2019 рік здійснювалися перекази коштів [PERSON] на утримання їх спільної дитини (а.с. 61-65). За повідомленням представника відповідача, частина вказаних коштів була повернута відправнику з підстав їх неотримання адресатом, частина коштів була отримана позивачкою, що нею не заперечувалося під час судового розгляду. Із довідки від 27 вересня 2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 2016 року відвідувала Міжгірський заклад дошкільної освіти № 3. Батько дитини - [PERSON] у цей період періодично відвідував заклад і цікавився її навчанням та вихованням, спілкувався з нею (а.с. 77). [PERSON] з 13 лютого 2022 року безперервно перебуває за межами України, що підтверджується відповідними копіями аркушів його закордонного паспорту (а.с. 38-39). Згідно частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частинами першою та другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька (матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Виходячи з положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків й та обставина, що на час розгляду справи вихованням дочки і її розвитком займається мати, яка після розлучення з відповідачем уклала шлюб з іншим чоловіком, не є безумовним підтвердженням небажання батька брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, не є в достатній мірі переконливим, в цілому ґрунтується на констатації обставин місця проживання дитини, перебування відповідача за межами України, невиконання останнім батьківських обов?язків по відношенню до дитини, а саме, ухилявся від сплати аліментів протягом декількох років з часу ухвалення рішення про їх стягнення, заборгованість по сплаті яких погасив лише після відкриття провадження у справі про позбавлення батьківських прав, зовсім не цікавився життям дитини, її здоров?ям, повністю усунувшись від виховання дитини, яка не знає, хто є її батьком взагалі. У висновку зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із тим, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини, у ньому відсутні дані, які об`єктивно характеризують [PERSON] як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам неналежного виконання останнім батьківських обов`язків, не наведено в достатній мірі обґрунтованих обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Тоді як, із пояснень сторони відповідача слідує, що після укладення позивачкою у 2016 році нового шлюбу до звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, вона не ставила питання про необхідність сплати відповідачем аліментів і не зверталася із заявами про їх примусове стягнення у встановленому законом порядку, а ті суми аліментів, які відповідач направляв їй поштовим зв`язком вона відмовлялася отримувати у поштовому відділенні, що також підтверджено в судовому засіданні. На час розгляду справи відповідачем сплачено всю суму заборгованості по аліментах, які він продовжує сплачувати. За наведеного, суд погоджується із доводами сторони відповідача, що виникнення заборгованості по аліментах не може вважатися, як злісне ухиленням відповідача від сплати аліментів, а, з урахуванням встановлених обставин, пояснюється недосягненням у свій час позивачкою та відповідачем домовленості про порядок їх сплати. На думку суду, та обставина, що на час розгляду справи вихованням дитини, яка зростає в повноцінній сім?ї, і її розвитком займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь у її утриманні і вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками, наслідком чого може бути позбавлення його батьківських прав. Доказів застосування до [PERSON] заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів опіки та піклування, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, свідомо продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, суду не надано. Слушними є доводи сторони відповідача, що у такому віці світогляд дитини ще недостатньо сформувався для усвідомлення факту розлучення батьків, своєї кровної спорідненості з відповідачем, і на даний час недоцільно психічно травмувати дитину через нав`язливе спілкування з нею зі сторони батька, який вважає, що його спілкування з дитиною психологічно правильним буде при досягненні дитиною більш усвідомлюваного і самостійного віку для правильної оцінки нею життєвої ситуації, що виникла між позивачкою і відповідачем. В іншому випадку позитивне відношення дитини до батька, який проживає окремо, його участь у вихованні дитини може мати місце тільки за умови правильного і максимально виваженого психологічного підходу, як самих батьків, так і інших осіб. Таким чином, достатніх доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, стороною позивача не надано й під час судового розгляду не встановлено обставин щодо свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, який категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Суд зауважує, що не повинні перериватися відносини з біологічним батьком, відносно якого в достатній мірі не надано доказів неналежної поведінки, оскільки переривання відносин з біологічним батьком тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків. Отже, з урахуванням фактично встановлених обставин, норм матеріального права та практики їх застосування, немає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки виняткових обставин для застосування такого заходу впливу у спірному випадку немає. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. З огляду вищенаведених обґрунтувань, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачкою вимоги, аналізуючи надані сторонами докази, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки стороною позивача не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. В даній ситуації суд вважає достатнім попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки.

Outcome: dismissed