Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Позов мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вона являється спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняла та частково оформила. Зокрема, успадкувала земельну ділянку площею 1,6977 га, кадастровий номер 0522882800:03:002:0664, яка належала померлій спадкодавиці. Маючи намір оформити решту спадкового майна, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] вона звернулась до державного нотаріуса з заявою про оформлення спадкового майна і отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів, тому змушена звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 01.11.2023 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою судом витребувано від державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Вінницької області Карасевича О.І. спадкову справу №46/2016, заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Позивачка в\~підготовче засідання\~не з`явилася,її\~представник-адвокат\~Солоненко Б.М.\~30.11.2023\~через канцелярію\~суду подав\~письмову заяву,\~в якій\~просив розгляд\~справи проводити\~за його\~відсутності та\~відсутності позивача (а.с.56). Відповідач копію ухвали від 01.11.2023 та доданих до неї матеріалів отримав 02.11.2023, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 54 ). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 12). При житті, 11 квітня 2011 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла своєму сину [PERSON] та дочці [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 15). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 73\~137, 00 гривень. Факт належності будинку садибного типу спадкодавиці, його вартість та належний технічний стан підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 22-28), довідкою про вартість об`єкта нерухомості (а.с. 47), відміткою про проведене технічне обстеження від 04.08.2023 (а.с.29), виписками від 12.09.2023 із погосподарських книг за 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2011-2015 роки (а.с.44), рішенням № 275 34 сесії 6 скликання від 15.10.2015 про перейменування вулиць в населених пунктах Жванської сільської ради (а.с.45). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Заповітом (а.с. 15) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка має право на спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини). З копії спадкової справи № 46/2016, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що у встановлений законом строк 04.03.2016 позивач [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] 04.03.2016 року подав заяву про відмову від прийняття спадщини. 03.08.2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавиці земельну ділянку площею 1,6977 га, кадастровий номер 0522882800:03:002:0664. Таким чином, позивачка єдиний спадкоємець за заповітом на належний спадкодавцеві житловий будинок, яка прийняла спадщину в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Разом з тим, 13 вересня 2023 року державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Вінницької області Карасевичем О.І. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с. 21). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 28) будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1925 по 1980 рік. Згідно до відмітки про проведене технічне обстеження та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, житловий будинок по [ADDRESS] можливо надійно та безпечно експлуатувати (а.с.29, 30-39). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З виписки із по господарських книг №13 за 1991-1995 року, №5 за 1996-2015 роки, виданої старостою виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с.44) слідує, що головою домогосподарства була [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с. Жван Жванської сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 41). Однак згідно довідки КП «МБТІ» від 12.09.2023 право власності на нього не зареєстровано (а.с. 40). Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 43). Земельна ділянка під вказаним житловим будинком перебувала у власності [PERSON] , що доводиться витягом з рішення №8 Виконавчого комітету Жванської сільської ради від 21.04.1994 (а.с. 46). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок садибного типу з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачкою при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 1073, 60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачкою не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved