Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

позивач Гурівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, як орган опіки та піклування звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у якому (позові) просила: - позбавити батьківських прав [PERSON] відносно двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] судовий збір на користь держави. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Вона веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, зловживає алкогольними напоями, не працює, не має постійного доходу, присадибну ділянку не обробляє, подвір`я та ділянка обросли чагарниками. Для дітей не створено належних умов для проживання та розвитку, продукти харчування відсутні, у будинку відключено електроенергію. Рішенням Виконавчого комітету Гурівської сільської ради від 08.04.2023 № 8 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей. Ухвалою від 10.07.2023 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом із постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою від 10.08.2023 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] . Відзив на позовну заяву та інші заяви по суті справи чи заяви з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходили. Ухвалою від 14.09.2023 підготовче провадження у справі закрито та її призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Відповідач, яка про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, - до суду не з`явилась, з клопотанням про відкладення судового засідання до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у суду матеріалів справи. Представники позивача у судовому засіданні наполягали на задоволені позовних вимог обґрунтовуючи свою позицію аналогічно викладеному у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперчував. Третя особа у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити. Представники позивача та третя особа з урахуванням категорії справи, процесуальної зацікавленості її учасників та з урахуванням можливих результатів розгляду справи, прагнучи забезпечити найбільш сприятливі умови вільного спілкування з дітьми, - на підставі ч. 4 ст. 232 ЦПК України були видалені із зали судового засідання на час допиту малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Опитана у судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] , суду повідомила, що [PERSON] є її матір`ю. Також повідомила, що наразі вона разом з рідною сестрою [PERSON] проживають у сім`ї [PERSON] . Розповіла, що раніше вони з сестрою проживали з мамою і татом у с. Братолюбівка. У кімнаті будинку де вони проживали з сестрою було два ліжка та тумбочки і більше майже не було вільного місця. У кімнаті де жили батьки був телевізор, але там було не зручно, бо там знаходились батьки, які курили. Батьки часто пили та п`яні сварилися і поводили себе неадекватно. Повідомила, що їй відомо, що у тому будинку наразі немає світла. Розповіла, що батька вона не бачила вже 1 чи 2 роки, оскільки його до себе забрала бабуся (його мати) щоб його не спаювала мама, так як у нього вже була «біла горячка». Мама приїздила до неї у липні 2023 року і возила її до м. Долинська щоб зробити паспорт. Мама обіцяла приїхати ще, однак більше не приїздила і вона її не бачила. У телефонних розмовах мама завжди розповідала про причини, що їй заважають приїхати, то хворіє, то немає коштів. У тьоті [PERSON] , у будинку де вони проживають, у них з сестрою окрема кімната в якій окремі ліжка та меблі. Уроки вони роблять у іншій кімнаті де для цього є столи. У тьоті [PERSON] окрім них живуть ще діти: наймолодший хлопчик; дівчина, якій майже стільки років скільки [PERSON] ; дівчина, якій майже стільки років скільки їй; найстарша дівчина. Інколи інші діти бувають злі, але вони з ними живуть та спілкуються добре. На уточнююче питання повідомила, що умови в яких вони з сестрою наразі перебувають кращі ніж з мамою, що дозволить їй і сестрі навчатися та отримати освіту. Опитана у судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] , суду повідомила, що [PERSON] є її рідною сестрою з якою у неї хороші стосунки, вона її не ображає. Повідомила, що все, що розповіла Наталія правда. Заслухавши представників позивача, третю особу, опитавши дітей та дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у заявах по суті справи, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. [PERSON] , [INFO] , є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження останніх серії [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. За даними витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України від 27.05.2020 № 00026474251 та № 00026474093 відомості про батька дітей записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України тобто, за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька за її вказівкою. Відповідно до характеристики Гурівської сільської ради на [PERSON] , остання характеризується негативно, оскільки зловживає алкогольними напоями, веде антигромадський спосіб життя на час надання характеристики не працювала та не перебувала на обліку у Долинському районному центрі зайнятості. Відповідно до характеристики КЗ «Братолюбівська гімназія Гурівської сільської ради» на ученицю 7 класу [PERSON] , 2009 року народження, остання характеризується переважно позитивно, при цьому, крім іншого, дитина навчається не у повну міру своїх сил, потребує постійного контролю. Відповідно до характеристики КЗ «Братолюбівська гімназія Гурівської сільської ради» на ученицю 3 класу [PERSON] , 2013 року народження, остання характеризується переважно позитивно, при цьому, крім іншого, дитина часто пропускає заняття, до школи може прийти у брудному, неохайному одязі, без зошитів і підручників. За даними обох характеристик на дітей їх мати не цікавиться успіхами дітей, не відвідує батьківські збори, слабо реагує на зауваження класного керівника. Не має постійного контролю за успішністю дітей у школі, за виконанням домашнього завдання. Мати не проявляє інтересу до успіхів і невдач дітей. Внаслідок цього, інколи, виникали проблеми з навчанням та відвідуванням школи. Згідно з даними листа КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» за час перебування у закладі [PERSON] та [PERSON] з 18.11.2021 по 30.05.2023 мати [PERSON] дітьми не цікавилась, не відвідувала, письмових запитів на адресу закладу не надсилала. За даними актів про факт передачі дитини від 30.05.2023 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були влаштовані до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей». За даними наказу начальника служби у справах дітей Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 30.05.2023 № 22 про тимчасове влаштування малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які залишились без батьківського піклування, - малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] тимчасово влаштовано у сім`ю [PERSON] , 1976 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Гурівської сільської ради від 08.04.2023 № 8 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Зазначений висновок обґрунтовано, зокрема, але не виключно, обставинами наведеними вище. Крім того, висновок містить дані про те, що [PERSON] відмовилась вживати заходів, щодо подолання складних життєвих обставин, посилаючись на те, що вона їде до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області на постійне проживання. У підготовчому засіданні [PERSON] підтвердила таке своє твердження. Крім того, у підготовчому судовому засіданні 10.08.2023 [PERSON] повідомила та підтвердила документально, що вона проживає у м. Кривий Ріг та працевлаштувалась. Поряд з цим у ході виконання доручення про вивчення умов проживання [PERSON] у м. Кривий Ріг службою у справах дітей Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради (м. Кривий Ріг) було встановлено, що [PERSON] у м. Кривий Ріг станом на 28.08.2023 не проживає оскільки повернулась до свого місця реєстрації у с. Братолюбівка. При цьому, під час відвідування місця проживання [PERSON] у с. Братолюбівка, Кропивницького району Кіровоградської області представниками служби у справах дітей Гурівської сільської ради було встановлено, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . Електроенергія у будинку відсутня, умови проживання не відповідають санітарним нормам, не забезпечено продуктами харчування, у будинку дуже брудно, будинок в аварійному стані. Для дітей не створено умов проживання, відсутні засоби гігієни, частково наявний одяг, не має місця для навчання, ігор та відпочинку. Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 141, ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, при цьому батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Положеннями ст. 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що була підписана Україною 21.02.1990, ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 9 Конвенції під час будь-якого розгляду згідно з п. 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Як на правову підставу для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON] позивач посилався на ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню останніх (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, позивач обґрунтовує тим, що відповідач самоухилилася від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у належному вихованні дітей, не забезпечує належні умови проживання дітей та не вживає активних дій для поліпшення таких умов, не цікавиться розвитком дітей та їх здоров`ям. У свою чергу, судом не встановлено об`єктивних підстав, які б перешкоджали відповідачу належним чином піклуватися про свої дітей, спілкуватися з ними, з урахуванням її обізнаності про місце перебування дітей, що свідчить про фактичну можливість, та, з іншого боку, вольове небажання матері виконувати свої батьківські обов`язки, визначені законом, по відношенню до дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15, п. 16 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3 позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, причому зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»). Відповідач [PERSON] безумовно обізнана про перебування на розгляді суду питання про позбавлення її батьківських прав, однак у судові засідання з розгляду справи по суті не з`являлася та із обґрунтуванням заперечень проти задоволення позовних вимог до суду також не зверталася. У суду відсутні дані про те, що не виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків пов`язане з її душевною хворобою, недоумством чи іншим тяжким захворювання або з іншими не залежними від неї причинами. При цьому, суд зауважує, що [PERSON] намагалась вжити заходи щодо подолання складних життєвих обставин, вона спробувала змінити місце проживання та працевлаштувалась, однак нажаль не довела ці спроби до позитивного результату. Наразі вона не довела суду, що вживає дії для покращення свого матеріального стану для можливості забезпечити належні умови утримання своїх дітей. З огляду на зазначене, судом відзначається, що [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своїх дітей, що є першоосновою розвитку особистості дітей, не піклуючись про фізичний та духовний розвиток дітей, їх підготовку до самостійного життя, не створюючи належних умов для природних здібностей дітей, поваги до їх гідності, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, хоча, за недоведеністю протилежного, мала можливість для цього, а отже не приймає участь у вихованні дітей та не виконує своїх батьківських обов`язків, визначених законом, по відношенню до дітей, що є самостійною підставою, визначеною п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Поряд з цим судом відзначається, що незгода [PERSON] із позбавленням її батьківських прав без активних дій щодо доведення протилежного чи доведення наявності позитивних змін у своєму ставленні до виконання батьківських обов`язків не свідчить про її реальне прагнення до належного та достатнього виховання та утримання своїх дітей. Окрім того, судом відзначається, що батьківські обов`язки не полягають лише у наданні матеріальної допомоги (утримання), яка, поряд з цим, відповідачем також на утримання дітей не надається, - вони включають у себе також і батьківську турботу та ласку, піклування про здоров`я дітей, їх духовний, моральний та фізичний розвиток, підготовку до навчання, спілкування з ними. Окремо суд звертає увагу на те, що старша дитина, з якою погоджується молодша, не бачать можливості своєї реалізації, зокрема у навчанні, в умовах, що створює їх мати, а точніше у не створенні саме належних умов. Крім того старша дитина у силу свого розвитку розуміє, що поведінка її матері, до якої вони, як діти, відносяться з теплотою, не є належною та позитивною. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги насамперед інтереси дітей, які є пріоритетними при розгляді даного спору, враховуючи також наявність обставин, з якими закон, що регулює сімейні відносини, пов`язує позбавлення батьківських прав, при цьому судом було не встановлено реальної юридичної чи/та фактичної неможливості [PERSON] , яка є матір`ю дітей, вчиняти відповідні дії, які становлять зміст батьківського обов`язку, що свідчить про наявність її вини у невиконанні такого обов`язку, відсутність перешкод з боку інших осіб, для належного виконання нею батьківських обов`язків, на підставі чого суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, яка на переконання суду заявлена позивачем виключно в інтересах дитини, вона не суперечать положенням законодавства, що регулює сімейні правовідносини, а тому така вимога підлягає задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів дитини. При цьому, судом відзначається, що відповідно ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи, що позов задоволено повністю з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», - суд дійшов висновку, що судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2684,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved