Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із позовною\~заявою про проведення остаточного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку. В обгрунтуванні позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2022р. у справі №465/1014/20 [PERSON] поновлено на роботі на посаді директора ДП "Західукргеологія" з 23.01.2020р. Наказом від 10.11.2022р. №65-к "Про поновлення [PERSON] на посаді директора ДП "Західукргеологія", НАК "Надра України" виконано рішення суду від 10.11.2022р. та поновлено [PERSON] на посаді директора ДП "Західукргеологія". 10.11.2022р. видано наказ №66-к "Про припинення повноважень директора [PERSON] та припинення дії контракту №1 від 9 березня 2016 року з керівником ДП "Західукрекологія". Цим же наказом визначено виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, яка була виплачена лише 29.11.2022р., тобто з порушенням строків, передбачених ст.47, 116 КЗпПУ, що має наслідком стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ. На неодноразові запити відповідачем скеровано довідку від 14.12.2022р. № 00000000010, відповідно до якої вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, розраховану згідно контрактом, у розмірі 160 800, 00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу на один місяць, розрахований на підставі довідки про заробітну плату за листопад - грудень2019 року у розмірі 25 701,94 грн. Всупереч ст.47, 83, 116 КЗпПУ, ст.24 ЗУ "Про відпустки", ні в день звільнення, ні після отримання від позивача листів про необхідність проведення остаточного розрахунку, відповідачем не надано інформації про нараховані суми та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати та не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за період з 23.01.2020р. по 10.11.2022р. Відтак, з урахуванням уточненої заяви просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористані відпустки за період 23.01.2020р. по 10.11.2022р. в сумі 107 703, 20 коп., а також середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.11.2022р. по 09.05.2023р. в сумі 148091, 90 грн. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.03.2023 року відкрито спрощене позовне провадження. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вважає позов необгрунтованим та незаконним. Зазначає, що нарахування сум за зхатримку розрахунку при звільненні починається з моменту пред"явлення працівником відповідної вимоги. Вказує, що позивач в день звільнення не працював, а звернувся до відповідача з вимогою про проведення остаточного розрахунку лише в грудні 2022 року, однак в позовній заяві просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 10.11.2022р. по 09.05.2023р. Відтак, позивачем розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблений неправильно. У відповіді на відзив позивач зазначає, що ввважається таким, який безперервно працював у період з 23.01.2020р. по 10.11.2022р. Позивач не зміг скористатися своєю відпусткою з незалежних від нього причин, оскільки був незаконно звільнений, що підтверджується судовим рішенням. Попередній розрахунок розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні був здійснений з розрахунку на те, що 10.11.2022р. є водночас першим робочим днем та днем звільнення. Зазначає, що відповідач, будучи обізнаним, не виконав вимог, передбачених ст.116 КЗпПУ одразу, а сплатив належні позивачеві при звільненні кошти значно пізніше. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила позов в повному обсязі, вважає позовні вимоги необгрунтованими, просить відмовити в задоволенні позову. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, представник позивача - адвокат Батьков В.В. подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача за наявними матеріалами справи, при цьому врахувати, що ним допущена помилка щодо розрахунку стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме просить вважати правильним початок періоду розрахунку - 11.11.2022р. та зменшити розрахунок на 1223,90 грн. В матеріалах цивільної справи міститься заява директора Дочірнього Підприємства Приватного акціонерного товариства «НАК «Надра України «Західукргеологія» М. Лишака про розгляд цивільної справи без участі відповідача, позовні вимоги заперечую в повному обсязі. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали\~цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Рішенням Франківського районного суду м. Львова у цивільній справі №465/1014/20 від 10.11.2022р. позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Національна акціонерна компанія «Надра України», ДП ПрАТ «НАК «Надра України «Західукргеологія» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу починаючи із дати звільнення і судових витрат задоволено. Визнано незаконним і скасовано Наказ Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22 січня 2020 р. №9-к «Про звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Західукргеологія». Визнано незаконним і скасовано Наказ Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» №6-к від 23.01.2020 р. «Про звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Західукргеологія». Поновлено [PERSON] на роботі на посаді директора Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» з 23.01.2020р. Стягнуто з Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» (м. Львів, пл. Міцкевича 8, код ЄДРПОУ 01432606) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.01.2020р. в розмірі 832 252 (вісімсот тридцять дві тисячі двісті п"ятесят дві) гривень 00 коп. Стягнено з Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (м. Київ, вул. Є. Мірошниченко 10, код ЄДРПОУ 31169745) в користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. Стягнено з Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» (м. Львів, пл. Міцкевича 8, код ЄДРПОУ 01432606) в користь держави судовий збір в розмірі 9 163 (дев"ять тисяч сто шістдесят три) гривень 32 коп. Постановою Львівського апеляційного суду від 27.03.2023р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023р. рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2022 року, залишено без змін. Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі зазначених вимог законодавства не потребують додаткового доказування факти перебування позивава у трудових відносинах з відповідачем, факти незаконного звільнення позивача з роботи, оскільки такі вже встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. Відповідно до наказу голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» Т.Кузьмича від 10 листопада 2022 року №65-к позивача [PERSON] поновлено на посаді директора Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» з 23 січня 2020 року. Відповідно до наказу голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» Т.Кузьмича від 10 листопада 2022 року №66-к припинено повноваження директора Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» [PERSON] та звільнено 10 листопада 2022 року і припинено дію контракту №1 від 09 березня 2016 року з керівником Дочірнього підприємства. Крім того, відповідно до цього наказу доручено Дочірньому підприємству Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (ст.44 КЗпПУ). Разом з тим, розрахунки при звільненні з позивачем, відповідно до вимог законодавства про працю, не проведені. З урахуванням наданих заяв та пояснень позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 107 703 (сто сім тисяч сімсот три) гривень 20 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 148091 (сто сорок вісім тисяч дев"яносто одна) гривень 90 коп. Відтак, зважаючи на обставини справи, спір між сторонами виник з приводу проведення розрахунку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника (ст. 236 КЗпП України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Ст.129-1\~Конституції України\~закріплено те,\~що судове\~рішення є\~обов`язковим до\~виконання.\~Контроль за\~виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною першою статті 18\~ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачці в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21. Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Стороною відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували надані стороною відповідача розрахунки компенсації за невикористану відпустку та розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, чи докази які б свідчили про неправильність обчислення таких розрахунків. Суд враховує також ту обставину, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача не наводить жодного обгрунтованого аргументу щодо безпідставності, на думку відповідача, заявлених позовних вимог. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~ЄСПЛ від\~18\~липня 2006\~року №\~63566/00\~«Проніна проти\~України (Pronina\~v.\~Ukraine)»,\~§ 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved