Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 25.01.2016 надійшла позовна заява ПАТ « Укрсоцбанк» ( у подальшому у порядку правонаступництва позивач замінений на АТ « Альфа-Банк» який згодом змінив назву на АТ « Сенс Банк» ) до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , в рахунок часткового погашення заборгованості по кредитному договору №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007 у розмірі 276\~551,10 доларів США у гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення суду. 27.03.2017 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» , згідно якої розмір заборгованості визначений позивачем за кредитним договором №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007 дорівнює 254\~855,23 доларів США ( т.1 а/с 119 ). Під час розгляду справи представником позивача позов було підтримано у повному обсязі та вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як майновий поручитель боржника [PERSON] по виконанню зобов`язань по кредитному договору , у звязку із невиконанням боржником своїх зобов`язань по поверненню кредитних коштів несе відповідальність у межах заставного майна яким забезпечено виконання кредитних зобов`язань боржника. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі , підтримавши наданий відзив , та наполягали на тому що кредитний договір було забезпечено декількома іпотеками . та у відповідності до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 53,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві власності, а тому зазначеним рішенням були змінені умови кредитного договору, припинена його дія, та встановлена загальна сума заборгованості по кредиту у розмірі 1\~419 044,56 гривень в еквіваленті грошового зобов`язання 177 535,91 доларів США, яка вже не може збільшуватись. Крім того стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності , враховуючи що право вимоги виникло у кредитора протягом 90 днів з дня останнього платежу боржника 11.03.2009 року , а крім того листом-претензією від 23.10.2012 року Банк вимагав боржника здійснити погашення заборгованості строком 30 днів, що свідчить що позов, поданий до суду 25.01.2016 , було подано за спливом трьох років з моменту виникнення права вимоги. Не погоджуючись із позовом , третя особа [PERSON] 21.09.2016 подала власний позов ( т.1 а/с 81) , який був прийнятий до спільного провадження судом 23.01.2017 (т.1 а/с 108) , та просила суд визнати недійсним Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору, укладений 23.07.2009 , яким були встановлені зміст та розмір основного зобов`язання та строк і порядок виконання основного зобов`язання , яким, на думку третій особи, було збільшено як кінцевий строк повернення кредиту до 25.06.2027 так і збільшена процентна ставка оплати за користуванням кредитом до 15,13 відсотків. Підставою визнання недійсним даного Договору третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, визначає відсутність згоди дружини на вказані зміни, яки збільшили розмір зобов`язань, які забезпечені іпотечним майном [PERSON] . У звязку із тим, що під час розгляду справи було з`ясовано факт позасудового звернення Банка на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності та факту оскарження вказаних дій відповідачем у іншому провадженні, судом ухвалою від 23.12.2019 було зупинено провадження у справі ( т.3 а/с 51) та у звязку із набранням законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2020 у справі №947/28483/19 за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» ( правонаступника АТ « Укрсоцбанк» ) , державного реєстратора КП « Агенція реєстраційних послуг», яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені та скасовано рішення про державну реєстрацію та припинено право власності на спірне майно за Банком. Суд, ухвалою від 03.04.2023 поновив провадження у справі ( т.3 а/с 117). Судом встановлено, що 26 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007/13-2.06, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 145 000 доларів США зі сплатою 13,35 % річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 25 червня 2022 року, а відповідач зобов`язався сплачувати платежі, встановлені договором ( т.1 а/с 4). 23 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк ( нова назва ПАТ « Укрсоцбанк» ) та [PERSON] укладена Додаткова угода про внесення змін до Договору кредиту №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007, згідно умов якої сторони погодили розмір процентної ставки у 15,13 % та кінцевий термін повернення грошових коштів отриманих за кредитним договором до 25 червня 2027 року ( п.1.1. ) У судовому засіданні було з`ясовано , зі слів представника позивача, що кредитні договори за номерами 2007/13-2.06 та 2007/13-2.06/418 є одним і тим самим договором укладеним 26.06.2007 між ПАТ « Укрсоцбанк» та [PERSON] а допис 418 стосується технічної назви вказаного договору. За наданим позивачем додатковим розрахунком заборгованості за період з 04.02.2009 року по 11.11.2015 , у звязку із невиконанням боржником своїх зобов`язань по оплаті щомісячних платежів по кредитному договору № 2007/13-2.06 на 12.11.2015 виникла заборгованість у загальному розмірі 254\~382,30 доларів США , яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 132\~382, 30 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 104\~268,57 доларів США ( т.1 а/с 121). З метою виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 червня 2007 року банк уклав з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] іпотечний договір. Згідно із п. 1.1 договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцям на підставі права власності. Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем [PERSON] 26.06.2007 було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим номером №1365, згідно якого в іпотеку передана квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності ( т.1 а/с 7). Пунктом 1.14 Іпотечного договору зазначена наявна згода дружини іпотекодавця на передання майна в іпотеку. 23 липня 2009 року у звязку із укладенням Додаткової угоди до кредитного договору, АКБ « Укрсоцбанк2 та [PERSON] узгодили нові умови основного зобов`язання які забезпечуються іпотечним майном, яке належить [PERSON] , та у п. 1.4.1 визначили термін повернення кредиту до 26 червня 2027 року оплату процентів за користування кредитом у розмірі 15,13 % ( т.1 а/с 127). За змістом рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року, по справі №521/436/13-ц, за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були встановлені певні обставини, які у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають додаткову доведенню, а саме: 26 червня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №2007/13-2.06, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 145000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 25 червня 2022 року виходячи зі ставки в 13,35% річних, а останній в свою чергу зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Виконання основного зобов`язання було зокрема забезпечене іпотекою, про що укладено окремий договір з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно договору про внесення змін №1 іпотечного договору від 23 липня 2009 року між АКБСР «Укрсоцбанк» з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., під реєстраційним №762, особи стали майновими поручителями за зобов`язанням [PERSON] , у зв`язку з чим передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Однак як зазначає представник банку, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, [PERSON] в порушення умов укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у зв`язку з чим банк звернувся з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. По даної справі рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 листопада 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, в задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено. Однак на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року рішення суду першої та ухвала апеляційної інстанцій скасовані із направленням справи на новий розгляд. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу [PERSON] становить 1\~419 044,56 гривень, або 177 535,91 доларів США, яка складається з: заборгованість за кредитом 132 382,30 доларів США, що за курсом НБУ складає 1058131,72 гривень; заборгованість за відсотками за користування кредитом 38261,43 доларів США, що за курсом НБУ складає 305823,64 гривень; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2104,89 доларів США, що за курсом НБУ складає 16824,39 гривень; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 4787,29 доларів США, що за курсом НБУ складає 38264,81 гривень. Зазначеним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 1\~419 044,56 гривень в еквіваленті грошового зобов`язання 177535,91 доларів США станом на 19 листопада 2012 року за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 53,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належать [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві власності. Як з`ясовано у судовому засіданні, з пояснень представника позивача та наданих ним письмових пояснень, викладених у вигляді клопотання про доручення інформаційної довідки, яке було надано до суду 12.12.2023 , вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року по справі №521/436/13-ц, до виконання не подавалось, так як АТ «Укрсоцбанк» 19.09.2019 в порядку ст. 35,36,37 Закону України « про Іпотеку» надіслав іпотекодавцям повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання з анулюванням залишку заборгованості за основним зобов`язанням та 10.12.2019 державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеській області Мерзлікіним Д.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за АТ « Альфа-Банк» на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 53,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому Банком вказане майно було відчужено за договором купівлі-продажу 29.09.2020 із зарахуванням на погашення заборгованості по кредитному договору 21\~777,39 доларів США. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 572 ЦК України\~в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої\~статті 575 ЦК України\~та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до\~статті 7 Закону України "Про іпотеку"\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Як роз`яснено Верховним Судом у постанові від 22 червня 2022 року у справі N 296/7213/15 « іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна)». Відповідно до\~статті 589 ЦК України, частини першої\~статті 33 Закону України "Про іпотеку"\~в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених\~статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в\~статті 590 ЦК України\~й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас законодавець визначає у ч.6 ст. 590 ЦК України , що \~якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави. Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином судом встановлюється що у випадку порушення боржником свої обов`язків по основному зобов`язанню ( кредитному договору ) кредитор ( Банк ) має право здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки яким забезпечено відповідне основне зобов`язання. При чому законодавець не обмежує сторін кредитного договору у забезпеченнях основного зобов`язання одною іпотекою що дозволяє укладати декілька іпотечних договорів із різними майновими поручителями, що і було здійснено у даному випадку, та визначає що саме по собі факт звернення на один предмет застави ( іпотеки ) не забороняє звернення стягнення на інші предмети застави , якщо отриманих від звернення стягнення коштів буде недостатньо для задоволення заборгованості. Водночас законодавець відрізняє вказані способи стягнення згідно порядку звернення стягнення на таки що відбуваються за рішенням суду у відповідності до вимоги Цивільного кодексу України та позасудові, яка здійснюються шляхом визначеним сторонами іпотечного договору та Законом України « Про Іпотеку» . При розгляді вказаної справи суд приймає до уваги що Закон України « Про Іпотеку» в частині що стосується порядку звернення стягнення у позасудовому порядку неодноразово змінювався, тому до правовідносин , яки стосуються договірним відносинам слід застосовувати саме ти норми закону яки були діючими саме на момент укладення відповідного договору. Іпотечний договір між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем [PERSON] було укладено 26.06.2007 та до цього договору були внесені зміни шляхом укладення Додаткової угоди 23 липня 2009 року. На час узгодження умов Договору сторонами діяли положення ст. 36 ЗУ « Про Іпотеку» згідно яких сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Суд також враховує що доповнення до статті 36 які відбулись 03.07.2018 про те що у разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки, не розповсюджуються на правовідносини які є предметом розгляду у даної справі. Частина четверта\~статті 36 Закону України "Про іпотеку"\~(у редакції\~Закону N 2478-VII\~фактично - частина п`ята\~статті 36 Закону України "Про іпотеку") є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми\~статті 599 ЦК України\~про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі N 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі N 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі N 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі N 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі N 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі N 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі N 524/378/17 та були застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Підстави для припинення зобов`язання визначені у\~статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша\~статті 598 ЦК України\~визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у\~ЦК України. Зокрема,\~Закон України "Про іпотеку"\~як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору. Так,\~стаття 36 зазначеного Закону\~передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому\~статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. Частина четверта\~статті 591 ЦК України\~містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до\~статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта\~статті 36 Закону України "Про іпотеку"\~встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню. Відповідно до частини четвертої\~статті 36 Закону України "Про іпотеку"\~після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність). У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом. Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. Такі правові висновки викладено в\~постанові Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі N 761/36873/18. При розгляді даного питання суд приходить до висновку, що позивач , який отримавши рішення суду про звернення стягнення на один з предметів іпотеки самостійно вирішив здійснити звернення на вказаний предмет іпотеки саме у позасудовому порядку чим змінив підстави та порядок звернення , та повідомляючи про позасудове звернення стягнення сам визначив у повідомленні від 19.09.2019 іпотекодавців та боржника по кредитному договору що саме звернення на конкретний предмет іпотеки буде підставою для анульованою ( прошенню ) залишку заборгованості за кредитом, з виникненням у боржника нового обов`язку сплати 18% податку на доходи та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді суми боргу яка анулюються. При чому у повідомленні як і у рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2015 року, по справі №521/436/13-ц не було зазначено про часткове задоволення вимог кредитора зазначеним зверненням на конкретний предмет іпотеки. Суду, позивачем не було надано доказів того за якою ціною іпотечне майно перейшло у власність іпотекодавця, як передбачено вимогами ст. 37 Закону України « про Іпотеку», а наданий інформацію за вартість майна при продажі вказаного об1єкта нерухомості не може прийматись судом як оцінка майна на яке звернуто стягнення. Також суд при розгляді вимог позивача приймає до уваги, що звернувшись до Малиновського районного суду м. Одеси у 2013 році із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору та зазначивши у позовної заяві повністю розмір заборгованості кредитор фактично змінив умови кредитного договору в частині строку його дії та втратив права продовжувати нараховувати відсотки по кредитному договору. Зазначена правова позиція неодноразова була проголошена Верховним Судом, зокрема у постанові ВП ВС від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц. Зазначені обставини не дозволяють суду визначитись із реальним розміром заборгованості за кредитним договором в рахунок якого позивача просить звернути стягнення на предмет іпотеки так як розрахунок по сплаті процентів продовжився і після звернення із позовом у 2013 році а крім того не надано доказів за якою оціночною вартістю було звернуто стягнення на інший предмет іпотеки . У сукупності зазначені вище обставини надають суду можливість прийти до висновку що позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» є необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами а тому є такими що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог третій особи про визнання недійсним Додаткової угоди про внесення змін №1 до Іпотечного договору, укладений 23.07.2009 , яким були встановлені зміст та розмір основного зобов`язання та строк і порядок виконання основного зобов`язання, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість що є підставою для відмови у задоволені даних вимог з огляду на таке. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого 6 Дайджест судової практики ВС у справах, пов`язаних із виконанням кредитних зобов`язань вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. У даному випадку третя особа, яка заявила самостійні вимоги, не була стороною договору та надавала згоду на забезпечення майном яке належить її чоловіку кредитних зобов`язань. Дані обставини не змінились і при укладенні Додаткової угоди, а розмір зобов`язань та порядок їх виконань , які були узгоджені між кредитором та божником а також іпотекодавцем, у відповідності до вимог законодавства не повинні узгоджуватись із дружиною іпотекодавця. Також судом не розглядається питання застосування до вимог первісного позивача строків позовної давності, враховуючи що суд прийшов до висновку про необґрунтованість самих вимог, що є окремою підставою для відмови у задоволені позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed