Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо їхньої спільної доньки [PERSON] , 2012 року народження. В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідач не виявляє бажання бачитись, спілкуватись, проводити час з донькою та приймати участь у вихованні дитини. [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не піклується про її здоров`я, не бере участі у її фізичному та моральному розвитку, не забезпечує дитину всім необхідним для неї. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Від третьої особи до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно доньки. Службою встановлено, що батько [PERSON] з 2019 року не підтримує зв`язку із школою, не супроводжує дитину до школи і не забирає її з школи, не цікавиться навчанням дитини, не відвідує батьківські збори. Дівчинка проживає разом з матір`ю, дідусем і бабусею у квартирі, де створено всі умови для навчання, відпочинку і розвитку дитини. Вона повідомила, що з батьком не знайома, вона його не пам`ятає, він їй не телефонує, не вітає із святами, не бере участі у її житті. Психологу під час консультації дівчинка, зображаючи на малюнку свою родину, намалювала фігури мами і вітчима, якого називає татом, вона знає про існування «тата [PERSON] », бачила його на фотографії, але бачитися з ним не хоче. II. Процесуальні дії та рішення суду. 04 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовною заявою, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 08 травня 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 10 травня 2023 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 23/. 11 травня 2023 року ухвалою суду залишено без руху позовну заяву, на виконання якої засобами поштового зв`язку 31 травня 2023 року від позивача до суду надійшла позовна заява у новій редакції, котра була передана 02 червня 2023 року /а. с. 24-25/. 05 червня 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку загального позовного провадження, зобов`язано третю особу у справі надати свій висновок щодо розв`язання спору /а. с. 37-38/. 19 вересня 2023 року третя особа у справі направила до суду на електронну поштову скриньку складений висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] ) та розгляд справ за відсутності представника Служби, виходячи з інтересів дитини /а. с. 66-72/. 21 вересня 2023 року висновок третьої особи надійшов засобами поштового зв`язку /а. с. 77-81/. 09 листопада 2023 року представник позивача подала до суду клопотання про закриття підготовчого провадження, призначення справи до розгляду по суті /а. с. 82/. 09 листопада 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 84-85/. 04 грудня 2023 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. У судове засідання позивач, її представник, з огляду на подану заяву від 04 грудня 2023 року, відповідач та / або його представник не з`явилися, представник третьої особи не з`явилися у судове засідання, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи, заяви з процесуальних питань та по суті, окрім вищевказаних, до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 2337 від 26 жовтня 2012 року /а. с. 9/. Згідно із свідоцтвом про народження, сторони: [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] /а. с. 9/. Донька [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка піклується про дитину, виховує її і забезпечує її потреби. Відповідно до повідомлення директора закладу дошкільної освіти № 344 від 24 березня 2023 року № 9, [PERSON] була зарахована та відвідувала ЗДО № 344 в період з 2017 по 2019 роки /а. с. 6/. Нині [PERSON] навчається у Спеціалізованій школі І ступеня № 164, у 4-му класі, має позитивну характеристику збоку директора школи. Також, як повідомлено Адміністрацією школи, батько дівчинки не підтримує контакт зі школою, не супроводжує дитину та не забирає зі школи, не цікавиться навчанням та не відвідує батьківські збори з 2019 року, натомість, цим займається мати дитини /а. с. 7/. Як вбачається з відповіді від 29 березня 2023 року № 01-18/383 КНП ЦПМСД № 2 Солом`янського району м. Києва, дитина має чинну декларацію з лікарем-педіатром /а. с. 8/. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року у справі № 752/20119/13-ц шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано /а. с. 12-14/. 18 вересня 2023 року Службою органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , оскільки біологічний батько дитини з шестимісячного віку дитини повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не допомагає матеріально, не займається вихованням дитини /а. с. 78/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка. Отже, у найкращих інтересах дитини було позбавлено біологічного батька батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Отже, суд встановив, що малолітня [PERSON] фактично не знає батька, лише знає про його існування оскільки і нічого про нього не пам`ятає, не має бажання спілкуватися з ним, вважає татом вітчима, батько майже з часу її народження самоусунувся з життя доньки, не виконує жодних батьківських обов`язків стосовно неї, не приділяє ніякої уваги її розвитку, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з нею, що є необхідним для її нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, утриманню доньки, не брав і не бере участі у її житті, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 073, 60 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved