Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

03.08.2023р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить: - визнати договір купівлі-продажу № 385 від 29.03.2022р. укладений між [PERSON] і [PERSON] (далі - договір) - дійсним; - визнати за позивачкою [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що вищевказаний договір купівлі-продажу був укладений між позивачкою та відповідачем, та зареєстрований Універсальною Товарно-сировинною біржою м. Вознесенськ. Сторони домовилися про всі істотні умови договору та виконали їх, відповідач отримав гроші за продаж будинку та передав позивачці ключі від нього, документи, після чого позивачка почала проживати у будинку. Також вказувала, що відповідно до умов договору, було здійснено його реєстрацію в Первомайському БТІ, про що зроблений запис в реєстровій книзі № 2 ст. 156 за реєстровим № 227 від 15.07.2002р. До нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору сторони не зверталися, оскільки на той момент нотаріальне посвідчення такого договору законом не вимагалося, але станом на день подачі позову законом визначено, що право власності настає з моменту реєстрації такого майна в державному реєстрі речових прав. Посилається, що нотаріально посвідчити договір, лише за своїм власним бажання позивачка не може. 17.10.2023р. відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечив проти позовних вимог, з огляду на те, що між сторонами дійсно 29.03.2002р. було укладено договір щодо купівлі-продажу будинку, який на момент укладення нотаріального посвідчення не потребував, реєстрація договору на товарній біржі була законною. Послався на виконання сторонами умов договору в повному обсязі, передачею позивачкою йому коштів за будинок, а ним позивачці ключів та документів на будинок. Позивачка та її представниця [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомили. Водночас представниця позивачки 01.12.2023р. звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, та у відсутність позивачки, в якій також, з огляду на визнання позову відповідачем, просить ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Водночас, 17.10.2023р., звернувся до суду із заявою, в якій просить здійснювати розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частинами 3 та 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчив матеріали справи, враховуючи те, що визнання відповідачем пред`явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а у підготовчому судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 189 ЦПК України, виконано завдання підготовчого провадження, суд вважає за можливе прийняти рішення за результатами проведення підготовчого провадження на підставі наявних у справі матеріалів, без участі сторін. Так, як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2002р., між членами біржі [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), було укладено договір № 385 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 20,4 кв.м. Вказаний договір був зареєстрований на [PERSON] товарно-сировинній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю № 385 від 29.03.2002р. У п.п. 3, 4 договору зазначено, що житловий будинок належить [PERSON] на основі договору купівлі-продажу посвідченого Врадіївською державною нотаріальною конторою 11.10.1986р., та зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації 01.12.1986р. Об`єкт нерухомості проданий за 1 700 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. У п. 10 договору сторонам роз`яснено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Згідно реєстраційного посвідчення Первомайського міжміського бюро технічної інвентаризації від 15.07.2002р., житловий будинок по [ADDRESS] , цілий, зареєстрований за [PERSON] , на праві приватної власності, на підставі договору № 385 купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрованого Вознесенською Універсальною товарно-сировинною біржею 29.03.2002р., про що внесено запис до реєстрової книги № 2 стор. 156 за реєстровим № 227. Таким чином, з вищевикладеного слідує, що сторони виконали всі суттєві умови договору купівлі-продажу: продавець передав покупцю вказаний житловий будинок та правовстановлюючі документи на нього, а позивачка, як покупець, сплатила вартість житлового будинку та поселилася в останньому. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 49 Закону України Про власність, чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 15 Закону України Про товарну біржу не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України Про товарну біржу біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України Про товарну біржу закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону України Про товарну біржу по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що сторони досягнули всіх істотних умов угоди і виконали угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, тобто продавцем отримано узгоджену суму грошових коштів в рахунок оплати вартості нерухомого майна та передано зазначене нерухоме майно покупцеві. Покупець в свою чергу прийняв дане нерухоме майно та до цього часу правомірно ним володіє. На даний час позивачка втратила можливість посвідчити правочин нотаріально. Уклавши договір купівлі-продажу нерухомості у 2002 році у відповідності до законодавства, яке діяло на той час і повністю виконавши всі умови договору, сторони не мали претензій щодо виконання суттєвих умов договору. Укладений договір був зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації, право власності на житловий будинок зареєстроване за позивачкою. Тобто, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбаний будинок за покупцем. Проте на даний час позивачка позбавлена можливості реалізувати свої права як власника житлового будинку. Крім того, так як право власності у покупця за договором купівлі-продажу виникає з моменту виконання всіх суттєвих умов договору (ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року) позивач набула права власника на вказаний житловий будинок, що не оспорювалось ні однією із сторін вказаного правочину. Відтак, вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши зміст правовідносин, що склались між сторонами угоди, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спірного майна, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073 грн. 60 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved