Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25 квітня 2022 року відповідачка [PERSON] у вайбер - групі "Історія 6-В" поширила негативну, недостовірну інформацію, а також словесні образи і погрози, якими порушила її, позивачки, особисті немайнові права, а саме принизила честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, відповідачка з використанням публічних образ поширила інформацію наступного змісту: "ви мою дитину не хочете вчити, а ставите асинхронно. Зарплату ви через раз не получаєте. І тільки попробуйте образити мою дитину, підете вслід за руским кораблем." Зазначає, що відповідачка публічно звинувачує її, позивачку, в невиконанні службових обов"язків, що беззаперечно принижує її честь, гідність та ділову репутацію, безпідставно звинувачує в діях, які однозначно формують негативне уявлення учасників групи про нібито її, позивачки, неправомірні дії. Вислови відповідачки є наклепом, однозначно сприймаються як образа. Поширена у категоричній формі відповідачкою інформація в цілому та змістом конкретних фраз, характеру використання мовних засобів, носить стверджуючий характер та розповсюджена навмисно, з метою приниження її, позивачки, честі, гідності та ділової репутації. Зазначає, що вона, позивачка, є вчителем вищої категорії, вчителем - методистом Шепетівського навчально - виховного комплексу №3, неодноразово відзначена подяками і грамотами за сумлінну працю, має багато схильних відгуків щодло своєї роботи від учнів та батьків. Звертає увагу, що учні [PERSON] та [PERSON] систематично відсутні на уроках історії, завдань не виконують або виконують на низькому рівні, про що свідчать відмітки в електронному журналі. Відтак, просить визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідність та ділову репутацію, поширену [INFO] [PERSON] у вайбер - групі "Історія 6-В", а саме інформацію наступного змісту: "ви мою дитину не хочете вчити, а ставите асинхронно. Зарплату ви через раз не получаєте. І тільки попробуйте образити мою дитину, підете вслід за руским кораблем", просить в 7-денний строк з дня набрання законної сили рішенням суду стпростувати поширену неправдиву інформацію і принести публічні вибачення у вайбер - групі, стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Гладишевої Х.В. На підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова М. Турчак №735/Р від 29.03.2023р. "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ", призначено повторний автоматичний розподіл справи № 688/894/22. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023р., справу передано судді Кузю В.Я. Ухвалою Франківського\~районного суду\~м.\~Львова від \~01 травня 2023 року провадження \~у \~справі \~відкрито \~та \~ призначено підготовче судове засідання з розгляду справи. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2023 року закрито підготовче\~провадження та\~призначено до\~судового розгляду\~по суті\~цивільну справу, постановлено судове засідання провести в режимі відеконференції з Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області. У відзиві на позовну заяву представниця відповідачки просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважає їх незаконними та необгрунтованими. Зазначає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, шо не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначає, що суд не вправі зобов"язувати відповідачку вибачатися перед позивачкою у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.16, ст.277 ЦК України. Відповідачка висловила свою думку, так як це не заборонено законом. Зазначає, що позивачка неодноразово принижувала дітей відповідачки, висловлювалася в їх сторону некоректно стосовно їх неналежного виховання. Позивачка не врахувала, що вона, як вчитель, повинна бути відкритою для критики, що відповідає українському законодавству та практиці Європейського суду з прав людини. У відповіді на відзив позивачка не погоджується з доводами сторони відповідача. Зазначає, що слова відповідачки мали брутальну та непристойну форму, принизили її гідність, честь та ділову репутацію, слова відповідачки не є оціночними судженнями, не є критикою а є саме образою та наклепом, оскільки містять фактичні дані, свідомо спотворені відповідачкою. Відтак, просить задоволити позов в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, надала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, просить позов задоволити. В судовому засіданні представниця відповідачки позовні вимоги заперечила у повному обсязі, вважає такі безпідставними. Заслухавши\~пояснення учасників судового процесу,\~ дослідивши матеріали\~ розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що позивачка [PERSON] працює на посаді вчителя історії в Шепетівському навчально - виховному комплексі №3 у складі "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. Н. Рибака та ліцею з посиленою війьськово - фізичною підготовкою" Хмельницької області. Сторонами у справі також не заперечується той факт, що у даній школі за подій, які мали місце 25 квітня 2022 року в даному навчальному закладі навчалися діти відповідачки - [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки директора Шепетівського навчально - виховного комплексу №3 у складі "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. Н. Рибака та ліцею з посиленою війьськово - фізичною підготовкою" Хмельницької області [PERSON] від 26.09.2023р. №01-57/267, у 2021-2022 н.р. освітній процес у закладі організовано у І семестрі 01.09-15.10.2021) у вигляді очної форми, 18.10-05.11.2021 - у вигляді дистанційної форми у зв"язку з складною епідеміологічною ситуацією, ІІ семестр 17.01-21.01.2022 у вигляді очної форми, 24.02-31.05.2022 - у вигляді дистанційної форми у зв"язку з війною, розв"язаною росією. Кількість проведених уроків позивачкою [PERSON] в дистанційній формі (синхронний та асинхронний режими) відповідає чинним нормативним документам. До цивільної справи позивачкою долучено роздруківку з застосунку "Вайбер" групи "Історія 6-В", з якоїх вбачається, що в ході переписки з приводу організації навчання учнів, а саме самостійної учнівської роботи, відповідачка, зокрема, зазначила: "ви мою дитину не хочете вчити, а ставите асинхронно. Зарплату ви через раз не получаєте. І тільки попробуйте образити мою дитину, підете вслід за руским кораблем.". Дані висловлювання відповідачки позивачка вважає образою та такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч.1 ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року в справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, вважаючи, що її право порушено, сама не скористалася таким правом і не спростувала інформацію, яку вона вважає негативною. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму) визначено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В п. 15 Постанови Пленуму роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 Постанови Пленуму). Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка висловила своє судження виключно щодо її, відповідачки, дітей, а не до всього класу. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Зважаючи на конкретні обставини справи, суд приходить до висновку, що оспорювана позивачкою інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивачки, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачкою конституційного права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Поивачкою не доведено, що висловлювання відповідачки порушили, її, позивачки, особисті немайнові права. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки (істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено приниження її честі, гідності та ділової репутації. Статтею 81\~ЦПК\~України,\~ визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~ЄСПЛ від\~18\~липня 2006\~року №\~63566/00\~«Проніна проти\~України (Pronina\~v.\~Ukraine)»,\~§ 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні уточнених позовних вимог у зв"язку з їх недоведеністю. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed