Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 06.12.1993 року по 07.12.2016 рік перебувала в шлюбі з [PERSON] . У шлюбі народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу 14.06.2002 подружжям було придбано у власність квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] . 12 липня 2003 року укладено договір дарування частини квартири, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що квартира та автомобіль є спільним майном подружжя, але поділити його в позасудовому порядку відповідач не бажає, тому позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна, в якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку вартості Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 35340,00 грн., виділивши автомобіль у власність [PERSON] , стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір. 16 серпня 2023 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалами Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 серпня 2023 року задоволено клопотання позивача та зобов`язано [PERSON] надати до суду належним чином завірену копію документів та задоволено клопотання про витребування доказів з Територіального сервісного центру МВС України №6348. Не погодившись з позовом представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, мотивуючи тим, що позивачем не подано жодного доказу на підтвердження факту існування та придбання за час шлюбу транспортного засобу марки Audi 80, д.н.з. [NUMBER] , а визначена вартість автомобіля є необґрунтованою та завищеною. Вартість подібного автомобіля марки Audi 80, 1991 року випуску позивач обґрунтовує виключно на основі даних щодо вартості ідентичних автомобілів на сайті AUTO.RIA.com. Однак, такі відомості не можуть належним чином підтверджувати вартість конкретного транспортного засобу, а тим більше слугувати підставою для стягнення компенсації за половину його вартості, оскільки встановлення таких обставин, що входять до предмета доказування, потребує наявності спеціальних знань та не можуть бути з`ясовані таким легковажним способом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Окрім того, жодних документів на транспортний засіб він не має, та позивачем не надано жодного доказу щодо придбання та наявності у нього на праві власності вказаного майна. 3 огляду на відсутність документів на підтвердження існування вказаного транспортного засобу, його придбання в період шлюбу та доказів щодо дійсної вартості такого автомобіля, відсутні законні підстави для компенсації позивачу вартості частки транспортного засобу Audi 80, д.н.з. [NUMBER] . Крім того, враховуючи, що з моменту розірвання шлюбу та фактичної обізнаності позивача про порушення її суб`єктивного права співвласника минуло майже сім років (04.11.2016 року - з моменту звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу), позивачем пропущено строк подання заяви про поділ майна, наявні законні підстави для відмови у задоволенні позову. 13 вересня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просила позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N? 6-258цс15). Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється не з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В період шлюбу та після його розірвання, до 2023 року, [PERSON] не заперечував права [PERSON] на набуте у період шлюбу майно. Вона була впевнена, що є співвласником квартири та машини, придбаних в період шлюбу. Їй не було відомо про те, що право власності оформлене тільки на позивача, оскільки оформленням правовстановлюючих документів на майно займався відповідач та приховував від неї ці документи. У січні 2023 року [PERSON] вперше висловився з приводу того, що квартира і машина куплені за його гроші, тому є виключно його власністю, а вона не маю до цього майна жодного стосунку. 25 травня 2023 року позивач надіслала на адресу відповідача заяву з вимогою надати, серед іншого, копію правовстановлюючих документів на квартиру та автомобіль. Витребувані документи відповідач, що є додатковим підтвердженням того, що відповідач приховував від неї зазначені документи. 01 червня 2023 року [PERSON] ознайомилась з правовстановлюючим документом на квартиру та дізналась, що право власності на квартиру оформлене на [PERSON] , тобто 01 червня 2023 року [PERSON] дізналась про порушення свого права власності, тому саме з цієї дати обчислюється позовна давність. Відповідачем не доведено, що спір між подружжям з приводу поділу спільного майна виник у 2016 році і що саме з цього дня позивач знала про порушення своїх прав. 18.09.2023 року до суду надійшли пояснення третьої особи, згідно яких [PERSON] позовну заяву підтримав та просить її задовольнити, оскільки [PERSON] до [PERSON] є його батьками та перебували у шлюбі з 1993 року по 2016 рік. За час шлюбу батьки придбали у власність квартиру ( [ADDRESS] ), транспортний засіб (Audi 80 днз [NUMBER] ) та гараж. Раніше [PERSON] не заперечував, що куплене в період шлюбу майно є спільним майном [PERSON] та [PERSON] , однак у 2023 році змінив свою думку. Питанням придбання, оформлення майна займався батько, у нього ж зберігались та на сьогоднішній день зберігаються документи на це майно. [PERSON] був впевнений, що за документами власниками майна є [PERSON] та [PERSON] , це обговорювалось в сім`ї. Однак, ознайомившись з позовною заявою, до якої долучено договір купівлі-продажу квартири, побачив що [PERSON] не вказана, як власник квартири. Враховуючи те, що майно було куплене у шлюбі, то право на нього мають обидва з колишнього подружжя, тому прошу поділити майно між позивачем і відповідачем. 06.11.2023 року до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, в яких позивач просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку вартості Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 37515,00 грн., виділивши автомобіль у власність [PERSON] , стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір та витрати за оцінку ринкової вартості транспортного засобу. 07 листопада 2023 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив що позивач [PERSON] мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою. Оскільки суперечки щодо поділу майна раніше не було, тому раніше не зверталась до суду, бо вважала квартиру спільною сумісною власністю. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, представник відповідача надав до суду телефонограму в якій просив, справу розглядати без їх участі, зазначив, що позов не визнають в повному обсязі і заперечують проти його задоволення. Просив врахувати, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду, а також просив врахувати доводи викладені у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, судом було встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 06.12.1993 року Орільською селищною радою народних депутатів Лозівського району Харківської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після реєстрації шлюбу у чоловіка та дружини « [PERSON] ». Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.12.2016 року шлюб між подружжям розірвано. (а.с.14-15) У шлюбі народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.16,17) Згідно довідки директора Комунального підприємства «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області від 01 червня 2023 року, відповідно до архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в місті Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 року, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , оформлена та зареєстрована: 1/3 частина квартири за гр. [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого Руденко Т.В. приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 12 липня 2003 року, р. №4394. Запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ №48, реєстровий №7542 від 05 серпня 2003 року, - 2/3 частини квартири за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Руденко Т. В. приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 14 червня 2002 року, р. №3859. Запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ №48, реєстровий №7542 від 18 червня 2002 року. Інформація стосовно накладання арешту чи заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна в архіві КП «ЖУК» відсутня. (а.с.18-22) Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 18.07.2023 року, оціночна вартість двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 301012,54 грн. (а.с.23-25) Під час шлюбу подружжям також був придбаний автомобіль Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] . Згідно листа територіального сервісного центру МВС №6348 про надання інформації від 02.09.2023 року №31/20/18-819, з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 06.07.2004 року на ім`я відповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] у Лозівському МРЕВ в Харківській області, за технологічною операцією «50 Вторинна реєстрація Т3 за договором купівлі-продажу» було зареєстровано легковий автомобіль AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору. На транспортний засіб закріплено номерні знаки [NUMBER] та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . Також, 12.05.2021 року громадянин [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] у присутності адміністратора ТСЦ 6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області уклав Договір купівлі-продажу транспортного засобу 6348/2021/2573883, в якому він був «Продавцем» транспортного засобу AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору. У договорі купівлі-продажу зазначено вартість транспортного засобу 40000,00 грн. (а.с.92-103) Згідно повідомлення №209/2023 складеного 30 жовтня 2023 року спеціалістом-автотоварознавцем Авдєєвим С.В., середня ринкова вартість автомобіля AUDI 80, держномер [NUMBER] , рік випуску 1991, об`єм двигуна 1781 см.куб., седан бензин, без коригування по пробігу та технічному стану на час дослідження 30 жовтня 2023 року становить 75030,00 грн. (а.с.125-138) Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стосовно доводів відповідача про те, що позивач при зверненні до суду з позовом про поділ майна подружжя не заявляє вимог щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, судом встановлене наступне. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду № 711/2302/18 від 22 січня 2020 року. З огляду на викладене, враховуючи, що спірне майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на [PERSON] не спростовує презумпцію належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. У разі, якщо відповідач заперечує проти визнання спірного майна спільною сумісною власністю, то відповідач повинен був довести, що спірне майно, яке хоче поділити позивач, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак відповідач не довів суду, що квартира за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] були придбані за його особисті кошти, тому спірна квартира та автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і тому кожен із сторін має право на 1/2 частку вказаного майна, а отже позивач не зобов`язана доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Таким чином, 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана подружжям під час шлюбу, 1/3 частина, якої у дар прийняв їх син [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] , а отже вказана квартира підлягає поділу між подружжям в рівних частинах по 1/3 частці кожному. Щодо вартості автомобіля Audi 80, державний номерний знак [NUMBER] , яке підлягає поділу між сторонами, суд вважав за необхідне зазначити наступне. Згідно листа територіального сервісного центру МВС №6348 про надання інформації від 02.09.2023 року №31/20/18-819, з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 06.07.2004 року на ім`я відповідача [PERSON] , у Лозівському МРЕВ в Харківській області, було зареєстровано легковий автомобіль AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору. На транспортний засіб закріплено номерні знаки [NUMBER] та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . 12.05.2021 року громадянин [PERSON] , у присутності адміністратора ТСЦ 6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області уклав Договір купівлі-продажу транспортного засобу 6348/2021/2573883, в якому він був «Продавцем» транспортного засобу AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору. У договорі купівлі-продажу зазначено вартість транспортного засобу 40000,00 грн. (а.с.92-103) Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена ще у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. При вирішенні спору суду не надано і судом у судовому засіданні не здобуто жодних конкретних правових доказів для відступлення від рівності часток кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності на майно подружжя. Тому, вирішуючи спір суд виходить з рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності на майно подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Згідно правового висновку Верховного суду України у справі за №6-54цс17 від 16.08.2017 згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно висновку Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду в постанові від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц (61-40897св 18) один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). В судовому засіданні було встановлено, що 12.05.2021 автомобіль марки AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору, був відчужений відповідачем проти волі позивача. Позивач на підтвердження дійсної вартості автомобіля марки AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , на час розгляду справи, надала до суду повідомлення №209/2023 складений 30 жовтня 2023 року спеціалістом-автотоварознавцем Авдєєвим С.В., згідно якого середня ринкова вартість автомобіля AUDI 80, держномер [NUMBER] , рік випуску 1991, об`єм двигуна 1781 см.куб., седан бензин, без коригування по пробігу та технічному стану на час дослідження 30 жовтня 2023 року становить 75030,00 грн. Твердження відповідача про те, що визначена у повідомленні ФОП [PERSON] середня ринкова ціна автомобіля марки AUDI 80, д.н.з. [NUMBER] є недостовірною, оскільки воно було проведене без огляду транспортного засобу та в цілях консультації, суд не бере до уваги з тих підстав, що відповідач, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля, не надав до суду свого висновку про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи. Тому при вирішенні даної справи, суд бере до уваги надане позивачем повідомлення. У справі, яка переглядається, позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, тоді як інша сторона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості транспортного засобу на час вирішення спору і не спростувала визначений у повідомленні розмір ринкової вартості спірного автомобіля. В силу ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконала свій процесуальний обов`язок доказування - надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у праві власності на автомобіль марки «Audi 80», який був перереєстрований на іншу особу, в розмірі 37515,00 грн. та вважає, що це є справедливою сатисфакцією [PERSON] у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Відносно доводів відповідача та його представника про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для подання заяви про поділ майна, то судом встановлене наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). Доказів, які б свідчили, що 07 грудня 2016 року (рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області про розірвання шлюбу) між сторонами виник спір з приводу майна, відповідач не надав. В судовому засіданні було встановлено, що 12.05.2021 автомобіль марки AUDI 80, 1991 року випуску, кузов [NUMBER] , чорного кольору, був відчужений відповідачем проти волі позивача. Таким чином, суд вважає, що саме 12.05.2021 року було порушене право власності позивача, а отже строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 37515,00 грн. В частині виділення автомобіля марки AUDI 80, у власність [PERSON] , позов є необґрунтованим, оскільки вказаний транспортний засіб 12.05.2021 р. був проданий третій особі, у зв`язку з чим в задоволенні вказаної вимоги суд відмовляє. Щодо стягнення з відповідача витрат щодо оцінки ринкової вартості транспортного засобу, суд зазначає наступне. Так, згідно ст.133 ч.3 п.2 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням … спеціалістів … Оцінка судом розміру витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача здійснюється подібно до оцінки розміру витрат на професійну правничу допомогу на основі критерію співмірності зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. На підтвердження понесених витрат на залучення спеціаліста, позивачем до матеріалів справи додано в копіях: - повідомлення №209/2023 складений 30.10.2023 року спеціалістом-автотоварознавцем Авдєєвим С.В. про середню ринкову вартість автомобіля (а.с.125-132); - кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №614 від 01.11.2003 року (а.с.138); - свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів Фонду Державного майна України №940 від 30.12.2003 року (а.с.138); - сертифікат Фонду Державного майна України суб`єкта оціночної діяльності №1152/20 виданого 31.12.2020 року (а.с.138); - посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ №3814-ПК від 19.08.2022 року (а.с.138; - квитанція про оплату на суму 1000.00 гривень (а.с.139); Суд визнає надані докази належними, допустимими та достатніми, а заявлену до стягнення суму 1000.00 гривень в рахунок відшкодування витрат на залучення спеціаліста - співмірною. А відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати на залучення спеціаліста в розмірі 1000.00 гривень. Щодо судового збору, згідно ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача, у зв`язку з задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1356,78 грн.

Outcome: partial