Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що її брат [PERSON] отримав ордер на квартиру [ADDRESS] та проживав там. Вона, як його сестра, також проживала разом з братом з 1980 року по 1985 рік, з 1990 року по 2000 рік, та з 2019 року по грудень 2022 року. Проживаючи з братом, вона несла витрати на утримання цього майна, оплачувала комунальні платежі, несла витрати на поточний ремонт. Останні роки брат [PERSON] хворів, потребував постійного догляду, мав 2 групу інвалідності, тому вона з 2019 року по день його смерті проживала і в цій квартирі разом з братом, і місці народження брата - Закарпатська область. За життя брат склав заповіт, яким все майно заповідав їй. Також [PERSON] почав збирати документи на приватизацію, але не встиг завершити процедуру приватизації, [INFO] - помер. Після його смерті вона звернулась до ЦНАПу, щоб зареєструвати своє місце проживання, але отримала відмову, оскільки вона не має ордеру на квартиру, хоча вона проживала там, несла витрати по утриманню майна, сплачувала комунальні послуги, робила поточні ремонтні роботи. Вказала, що вона вселилась у квартиру за згоди брата, тривалий час там проживала і це єдине її житло, іншого житла не має. На даний час вона одноосібно там проживає, хоча в квартирі зареєстрована і донька [PERSON] , яка ні дня не проживала, проживає більше десяти років в м.москва. Для укладення договору найму житла та реєстрації свого місця проживання, вона має подати рішення суду про визнання за нею права користування житловим приміщенням або право власності на нього, права на реєстрацію місця проживання. Просила суд визнати за [PERSON] право користування та визнання наймачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Фастівського району Київської області Чабанівської селищної ради зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 19 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник Чабанівської селищної ради вказав, що позивачка не надала доказів постійного тривалого проживання разом з померлим братом в квартирі, де не була зареєстрована, не надала доказів несення нею витрат по утриманню майна. Натомість за даною квартирою рахується заборгованість за комунальні послуги в розмірі 13 818,16 грн. Жодної оплати за період з січня 2021 року по червень 2023 року не надходило. Також [PERSON] за життя не звертався щодо приватизації квартири. Просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 02 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що факт постійного проживання у квартирі, потребування [PERSON] сторонньої допомоги, підтверджує заява сусіда [PERSON] .. Також вона частково сплатила заборгованість за комунальні платежі, іншу заборгованість буде погашати після реєстрації ї місця проживання. Квитанції по ремонту вона не зберігала, оскільки не вважала, що вони знадобляться. Факт довірливих відносин між нею та померлим братом, спільне проживання, піклування про нього, підтверджується складеним на її користь заповітом. На даний час вона одноосібно користується квартирою, вселилась за згодою наймача, це єдине її житло, тому у разі смерті наймача вона має право на зміну договору найму для подальшого проживання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області проти позову заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане Міжгірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала, що вона є сестрою померлого [PERSON] , подавши суду своє свідоцтво про народження та свідоцтво про одруження. Разом з тим, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про народження померлого брата. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. За життя померлий [PERSON] склав заповіт. 21 листопада 2022 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті рідного брата. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З довідки Чабанівської селищної ради №420 від 23 лютого 2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрована [PERSON] (донька заявника, [INFO] ). [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 26 лютого 1975 року по день смерті; на день смерті з ним ніхто не був зареєстрований (довідка Центру надання адміністративних послуг Чабанівської селищної ради №02-20/501 від 18 листопада 2022 року). Відповідно до ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , - з 06 червня 2003 року, що підтверджено копією паспорту. При розгляді справи позивачка стверджувала, що фактично проживала в квартирі брата, але відсутні будь-які пояснення чому вона не реєструвала своє місце проживання. , не навела поважних причин відсутності або причини, які унеможливлюють таку реєстрацію, не надала доказів цим обставинам. Посилання представника позивача на те, що місце реєстрації може не збігатись з фактичним місцем проживання суд до уваги не приймає, оскільки в даному випадку не доведено поважності причин відсутності такої реєстрації. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 06 січня 2023 року у справі № 523/1756/20. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Доводи позивача, що вона несла витрати по утриманню майна, в тому числі сплачувала комунальні послуги, суд оцінює критично, та вони спростовують матеріалами справи. Так, з довідок КП «Керуюча компанія Чабани» №10 та №11 від 01 червня 2023 року встановлено, що за квартирою наявна заборгованість по квартплаті - 11 785,60 грн., заборгованість за холодне водопостачання та водовідведення - 2032,56 грн.; оплата за період з 02 січня 2021 року по 01 червня 2023 року не надходила. Подана позивачем квитанція про оплату 1800 грн. не підтверджує таких обставин, оскільки оплата була здійснена 28 вересня 2023 року. Також суперечить матеріалам справи і заява [PERSON] щодо здійснення оплат, яку суд до уваги не приймає, зважаючи на те, що особа не допитувалась у судовому засіданні у якості свідка. Сам по собі факт хвороби померлого [PERSON] не підтверджує факту безпорадності його становища, потребування ним сторонньої допомоги. Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг Чабанівської селищної ради №1390 від 12 червня 2023 року померлий [PERSON] не звертався до ради щодо приватизації квартири. Разом з тим, питання чи розпочинав померлий процедуру приватизації, у даному судовому засіданні суд не досліджував та не встановлював, оскільки справа розглядається в межах заявлених позовних вимог. При вирішенні спору суд враховує, що усталена судова практика при вирішенні спорів про визнання права користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, виходить з того, що суд повинен перевірити дотримання встановленого порядку їх вселення, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Не може бути визнано право користування жилим приміщенням за особою, яка зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Оскільки позивач має постійне місце проживання за іншою адресою, доказів вселення і постійного проживання (за періоди з 1980-1985, 1990-2000, 2019-грудень 2022 роки) суду не надала, не підтвердила належними та допустимими доказами несення витрат по утриманню майна, сплати комунальних послуг, зобов`язання відповідача зареєструвати її місце проживання, тому позовні вимоги про визнання права користування та визнання її наймачем квартири задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed