Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] у травні 2023 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за період з 08.06.2021 року по 16.07.2021 року в сумі 18087,62 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.06.2021 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законоів про працю України. На момент звільнення 07.06.2021р. сума 32880, 67грн (з них заробітної плати ) не була виплачена та була здійснена лише 16.07.2021 року. Таким чином, відповідач вчинив порушенням строків виплати, чим порушив права заявника на своєчасні отримання належних виплат. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 червня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 35). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 червня 2023 року позивачем подано позовну заяву (вх. № 24289 від 04.07.2023 року), якою усунуто недоілки вказані в ухвалі судді від 16 червня 2023 року (а.с. 37-42). У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання (а.с. 43). Через канцелярію суду представником відповідача подано заяву (вх. № 43974 від 21.11.2023 року) про застосування строків позовної давності. В обгрунтування заяви зазначено, позивача звільнено 07.06.2021 року, довідка про заробітну плату № В-552/06, та довідка щодо заборгованості № В-562/06 датовані 26.07.2021 року, крім того, ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09.09.2022 (справа № 404/4729/22, провадження 2-н/404/877/22) [PERSON] відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із порушенням заявником вимог пунктів 1, 5 частини першої статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із пропуском строку звернення з такою вимогою, а вказані довідки були предметом розгляду заяви про видачу судового наказу. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 25 травня 2023 року пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с. 78-79). В свою чергу, позивачем через канцелярію суду подано клопотання (вх. № 45278 від 28.11.2023 року) про поновлення строку звернення до суду. В обгрунтування поданого клопотання зазначено, що позивачем була подана заява 10.10.2021 року до Кіровського районного суду міста Кіровограда про видачу судового наказу. За результатами розгляду заяви (справа 404/7646/21) про видачу судового наказу 27.10.2021 року був виданий судовий наказ, відповідно до якого стягнути з Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18 087,62 грн. Відтак, позивач зазначає, що ним в законний спосіб не порушено строк звернення до суду в три місяці. В подальшому боржник подав заяву про скасування судового наказу За результатами розгляду заяви (справа 404/7646/21) 27.11.2021 року судовий наказ був скасований. Відповідно до пунтку 3 статті 171 Цивільного процесуального кодексу України заявник при скасуванні судового має право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного, Також в постанові резолютивної частини ухвали про скасування судового наказу 404/7646/21 від 29.11.2023 року : «Роз`яснити заявнику право на звернення з вимогою до суду в порядку спрощеного позовного провадження», в даній ухвалі зазначено, що боржник (відповідач) визнав свою заборгованість, але в сумі 16268,00 грн., тому досудово очікував виконання боржником (відповідачем) обов`язку виплатити компенсацію за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні у порядку абзацу першого статті 117 Кодексу законів про працю України тому не вважав порушеними свої права на час очікування виплати компенсації до моменту подачі позову. (а.с.85-92). Комунальним підприємством «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» подано до суду письмові пояснення (вх. № 45624 від 29.11.2023 року), в якому останні зазначають, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку в разі звільнення є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку під час звільнення та вину власника. Наказом від 07.06.2021 № 83о/с-35262 позивача звільнено з посади фахівця з публічних закупівель відділу матеріально-технічного постачання за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. З даним наказом позивач ознайомлений у день звільнення 07.04.2021 року під особистий підпис. При звільненні 07.06.2021 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України позивачу не виплачено вихідну допомогу у зв`язку із накладенням відділом Державної виконавчої служби арештів на кошти, що містяться на банківських рахунках підприємства. Виплата заборгованості відбулась 16.07.2021 року за відсутності винних дій працівників відповідача через відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на загальну суму 32 880,67 грн. Тому, враховуючи наявність об`єктивних обставин, що не могли бути на той час відвернуті відповідачем, а саме - арешт коштів, що призвели до незадовільного фінансового стану підприємства, в період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору та обов`язки згідно із законодавчими, та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, а також здійснення відповідачем усіх залежних від нього дій для забезпечення дотримання вимог законодавства про працю, виключають наявність вини роботодавця, а відповідно і не має місце застосування статті 117 Кодексу законів про працю України (а.с.93-96). Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 29 листопада 2023 року позивач не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 45278 від 28.11.2023 року) про розгляд справи за його відсутності (а.с.85-92). Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необгрнутованість та недоведеність. В судове засідання призначене на 29 листопада 2023 року представник відповідача не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 45624 від 29.11.2023 року) про розгляд справи за його відсутності (а.с.93-96). Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України). На підставі наказу № 83 о/с-35262 про припинення тудового договору (контракту) від 07 червня 2021 року [PERSON] 07 червня 2021 року звільнений з посади фахівець з публічних закупівель відділу матеріально технічного постачання Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради», на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.7). Відповідно до розрахункового листа за червень 2021 року заборгованість по заробітній платі позивача становить 32880,67 грн. (а.с.13). Згідно листа Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» вих.. № В-552/06 від 26.07.2021 року, станом на 07 червня 2021 року заборгованість зі виплати заробітної плати перед звільненним працівником [PERSON] складала 32880,67 грн. Виплата заборгованості із заробітної плати за травень-червень 2021 року, відбулась 16 липня 2021 року в сумі 32880,67 грн. (а.с.14). Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома стаття 43 Конституції). За приписами частини першої статті 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 Кодексу законів про працю України). За приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що останнім своєчасно не виплачено заробітну плату, а відтак на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку - по день фактичного розрахунку. Доводи відповідача про неможливість виплати вчасно заробітну плату позивачу, у зв`язку з арештованими рахунками, не приймаються судом до уваги, з огляду на таке. Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 зазначено, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову. Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18. Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16. Частиною тертьою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. З доданих відповідачем постанов про арешт коштів боржника від 11 березня 2021 року винесених Відіділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, вбачається, що у зв`язку з примусовим виконаням наказу № 912/2193/20 виданим 02.11.2020 року Господарським судом Кіровоградської області накладено арешт на грошові кошти Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» в сумі 97 966 943,08 грн., та у зв`язку з примусовим виконаням наказу № 912/1215/20 виданим 22.10.2020 року Господарським судом Кіровоградської області накладено арешт на грошові кошти Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» в сумі 54058485,61 грн. Отже арешт на рахунки відповідача накладено в межах певних сум, як і визначено частиною тертьою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження». В свою чергу, відповідачем не надано до суду доказів руху коштів по його рахункам, та не підтверджено те, що у разі списання грошових коштів в межах сум вказаних у вищезазначених постановах, у відповідача буде нульовий баланс на рахунку, що спричинить не можливість виконання своїх зобов`язань. При цьому позивачем надано до суду інформацію щодо руху коштів на рахунках Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради», з якої вбачається, що у вказаного підприємства все таки були кошти рахунках та останнім проводились відповідні господарські операції (а.с.50-70). За таких обставин, доводи відповідача про об`єктивні обставини, які на той час не могли ним бути відвернуті, щодо несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу, є недоведеними та безпідставними, а отже такими, що не приймаються судом до уваги. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 . Пунктом 2 розділу II Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи те, що позивач був звільнений із займаної посади 07 червня 2021 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є квітень 2021 року та травень 2021 року, загалом 40 робочих дні, а тому середньоденна заробітна плата позивача складає 669,91 грн. (26796,48 грн.) / (22 дн.+18 дн.) ). При цьому, період затримки розрахунку з 08.06.2021 року року і по день повного розрахунку відповідачем заборгованіості по заробітній платі, тобто по 16.07.2021 року - становить 27 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 08.06.2021 року і по 16.07.2021 року становить 18087,57 грн. (669,91 грн. х 27 дн.), з подальшим вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Щодо заяви відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке. Відповідно до частин першої, другої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв на час звільнення позивача (07 червня 2021 року) та звернення суду з цим позовом (у травні 2023 року). Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 233 Кодексу законів про працю України на час дії карантину продовжуються автоматично, а, відповідно, особа яка звертається до суду поза межами вказаних строків у період карантину не повинна звертатися до суду з відповідним клопотанням про поновлення їй такого строку. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2021 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 25 травня 2023 року, тобто під час дії карантину, а відтак строки, визначені статтею 233 Кодексу законів про працю України продовжуються на строк дії такого карантину, тобто до 30.06.2023 року включно. Враховуючи вищевкладене, оскільки позивачем в повному обсязі доведено порушення його трудових прав, та і сам відповідач не заперечує несвоєчасний розрахунок з позивачем при його звільненні, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку: з 08.06.2021 року і по 16.07.2021 року в сумі 18087,57 грн. Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених вимог. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового визначає Закон України «Про судовий збір». Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року 2684,00 грн. Згідно пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем судовий збір справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачу при зверненні до суду з відповідним позовом необхідно було сплатити судовий збір в сумі 1073,60 грн. При цьому, позивач сплатив судовий збір в сумі 1073,10 грн., а відтак з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1073,10 грн., та в дохід держави 0,50 грн.

Outcome: partial