Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Ректор Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського Будак В.Д. звернуся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , без наданні іншого жилого приміщення. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначили, що квартира [ADDRESS] належить Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського на праві власності. [PERSON] працював в Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського на посаді завідувача кафедри екології та здоров`я людини з 01.09.2012 року на підставі контракту №15/2012. На виконання своїх зобов`язань перед [PERSON] , визначених пунктами п.2.2.1, 2.2.4., 4.12. зазначеного контракту, позивачем, [PERSON] було передано у користування для проживання його та членів його сім`ї спірну квартиру. За умовами п.п.4.13 контракту, університет був зобов`язаний безоплатно передати у власність відповідачу у 2022 року дану квартиру за умови його роботи по контракту в університеті до 2022 року. За умовами п.п.4.15 контракту звільнення відповідача до закінчення строку контракту за його вимогою, та у випадках порушення законодавства, умов контракту, проводиться відповідно до чинного законодавства без виконання п.п.4.12-4.14 контракту. Проте, [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням відповідно до Наказу Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського №187/к від 11.07.2018 року, що було підставою для повернення квартири, яка є службовим приміщенням, але добровільно звільнити спірну квартиру, виселившись з неї разом з усіма членами своєї родини, [PERSON] відмовлявся. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020, позовні вимоги Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського задоволено частково, усунути Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном, - квартирою [ADDRESS] , виселено [PERSON] із неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 було встановлено, що [PERSON] перебуває зареєстрованому шлюбі з [PERSON] а [INFO] у них народилась донька [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що разом із з ним в спірній квартирі проживають: його дружина [PERSON] , неповнолітня дочка [PERSON] та син [PERSON] . При цьому, [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Після звільнення [PERSON] з МНУ ім.. В.. Сухомлинського 11.07.2018, у відповідачів відсутні законні підстави користуватися спірною службовою квартирою, але останні добровільно відмовляються виселитися з квартири, чим створюють перешкоди власникові вільно користуватися вказаним житлом. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28.12.2020, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 змінено в частині позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін. Ухвалою від 17.03.2021 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. 22.06.2021 ректор Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського Будак В.Д. надав до суду клопотання про залучення доказів. 30.08.2021 представник відповідачів надав до суду заяву про зупинення провадження у справі. 23.09.2021 представник відповідачів надав до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи орган Служби у правах дітей Заводського району м. Миколаєва. Ухвалою від 23.09.2021 в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Заводського району м. Миколаєва - відмовлено, клопотання про зупинення провадження у справі задоволено, зупинено провадження у справі №487/1670/21 до розгляду Верховним Судом цивільної справи №487/7049/18. 01.11.2021 представник позивача надала до суду заяву про збільшення позовних вимог, звернувшись з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , малолітньої [PERSON] , [INFO] , в особі її законних представників [PERSON] і [PERSON] , третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , без наданні іншого жилого приміщення. У заяві зазначивши, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020, в якому було зазначено, на час ухвалення рішення, суд позбавлений можливості вирішити питання про права та обов`язки членів сімї [PERSON] , оскільки позивачем вони не було залучені до участі у справі. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021, рішення суду в частині виселення [PERSON] залишено в силі та Верховний Суд звернув увагу, що позивачем не було пред`явлено вимоги про виселення із спірної квартири членів сімї [PERSON] дружини [PERSON] , неповнолітньої дочки [PERSON] та сина [PERSON] 01.11.2021 представник позивача надала до суду заяву про відновлення розгляду справи, оскільки Верховним Судом розглянута цивільна справа №487/7049/18. Ухвалою від 28.12.2021 відновлено провадження у справі. 25.04.2023 Органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надано висновок до суду. Ухвалю від 29.08.2023 закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. 07.12.2023 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позовних вимог. 07.12.2023 представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, їхня позиція висловлена у висновку наданому до суду. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , законні представники малолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] і [PERSON] та їхній представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов або заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю не надали. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилась та представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував. Згідно із ч.1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст.\~81,\~82 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши подані учасниками справи документи та матеріали, матеріали цивільної справи №487/7049/18 всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку. Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 у справі №487/7049/18, позовні вимоги Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського задоволено частково, усунуто Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном - квартирою [ADDRESS] , виселено [PERSON] із неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28.12.2020, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 змінено в частині задоволених позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін. Постановою Верховного Суду України від 06.10.2021, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28.12.2020 в частині усунення Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном - квартирою [ADDRESS] та виселення неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення скасовано. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2020 та Постанову Миколаївського апеляційного суду від 28.12.2020 в частині усунення Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном - квартирою [ADDRESS] та виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Так, судами першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено та не підлягає доказуванню, відповідно до ст. 82 ЦПК України, що [PERSON] з вересня 2003 року перебував у трудових відносинах з Миколаївським національним університетом імені В.О. Сухомлинського, де працював на різних посадах, 01.09.2012 між сторонами укладено договір позички №5, за яким університет на строк дії трудових відносин передав [PERSON] у безоплатне користування квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ця квартира набута університетом для проживання професорсько-викладацького складу на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року № 3559, з її реєстрацією у відповідному державному реєстрі, але без її включення до числа службових приміщень згідно зі\~статті 118 ЖК УРСР. 11.07.2018 [PERSON] подав керівництву Миколаївського національного університету заяву про звільнення з посади за власним бажанням, за наслідками розгляду якої видано наказ від 11.07.2018 № 187к про його звільнення з університету. Отже,\~як було встановлено судовими рішеннями, що між позивачем і [PERSON] був укладений у простій письмовій формі договір позички квартири\~ [ADDRESS] , тобто договір позички нерухомої речі та строк договору позички був обумовлений настанням певної події (перебування позивача і [PERSON] у трудових відносин). При цьому, у разі тривалості трудових відносин до 2022 року, [PERSON] набуде право на отримання вказаної квартири у власність. У зв`язку з тим, що [PERSON] не відпрацював строк, визначений укладеним з ним строковим трудовим договором та додатковою угодою до нього, та на виконання пункту 6.1.1 договору позички університет на ім`я [PERSON] видав офіційне повідомлення про розірвання договору та повернення предмета позички - спірної квартири у тримісячний строк з дня звільнення з роботи. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 01.09.2012, після укладення між позивачем і [PERSON] договору позички № 5, за яким університет на строк дії трудових відносин передав [PERSON] у безоплатне користування квартиру [ADDRESS] , останній разом із сином, [PERSON] , 1989 року народження, вселилися до спірної квартири та зареєстрували місце свого проживання. 15.10.2016 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка у спірній квартирі не є зареєстрованою, так як має реєстрацію за іншою адресою: [ADDRESS] . [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народилася донька [PERSON] , яку батько [PERSON] 30.11.2017 зареєстрував не за місцем реєстрації її матері, а за своїм місцем реєстрації. 08.06.2018 [PERSON] набув на праві власності квартиру [ADDRESS] і його реєстрація у спірній квартирі відсутня. Отже підставою для вселення користувача [PERSON] та членів його сім`ї у спірну квартиру, є укладення договору позички. Рішенням суду у справі №487/7049/18, яке набрало законної сили, власнику Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Згідно відомостей витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та малолітня [PERSON] , [INFO] , які фактично проживають за вказаною адресою. Крім того, в квартирі [ADDRESS] , проживають члени сімї [PERSON] його дружина [PERSON] та син [PERSON] та вказані обставини стороною відповідача не оспорювались та не спростовані. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4\~статті 9 ЖК України\~також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та статті\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до\~Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого\~протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Відповідно до\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою\~статті 321, 391 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у зв`язку з розірванням договору позички та закінченням трудових відносин між Миколаївським національним університетом імені В.О. Сухомлинського та [PERSON] , відповідачі, як член сім`ї останнього, спільно з малолітньою дитиною [PERSON] [INFO] , займають житло, що належить\~Миколаївському національному університету, без законних підстав, а тому створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому майном. Способом усунення таких перешкод позивачем визначено виселення відповідачів разом з дитиною, так як останніми займається належне позивачу житло з порушенням прав Миколаївського національного університету на забезпечення цим житлом професорсько-викладацького складу, який знаходиться у трудових відносинах з університетом. Відтак, відповідачі разом зі своєю дитиною, починаючи з серпня 2018 року, використовують житлові права в суперечності з призначенням цих прав за договором позички та з порушенням прав Миколаївського національного університету. Тому відповідачі разом з дитиною підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених статтями 391, 826, 836 ЦК України та частиною 5 статті 9 ЖК УРСР, задля усунення перешкод, які ними чиняться Миколаївському національному університету. При ухваленні рішення, судом враховуються і загальні положення, викладені у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (далі Конвенція), якою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). За такого, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» на втручання держави у право на житло при виселенні відповідачів зі спірного житла, що належіть іншій особі та надане було безоплатно за договором позички при виконанні трудових обов`язків [PERSON] , суд приходить до висновку, що для застосування такого заходу існує нагальна суспільна необхідність, а таке втручання у право особи на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо житлових прав дитини, то суд приходить до що вони безпосередньо пов`язані з правами [PERSON] , як члена сім`ї користувача позички, але, в той же час, доцільність чи недоцільність її виселення за висновком органу опіки та піклування не може бути пов`язана виключно з вселенням батька до житла при виконанні ним трудових обов`язків, оскільки мати дитини має право на інше житло, в якому продовжує бути зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] та не втратила право користування ним. Судом також враховане, що таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на наведених нормах закону і укладеного договору, є проявою принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є передбачуваним для відповідачів, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved