Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

21.06.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму в розмірі 235223,15 грн. в якості 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Володарського-Волинського районного суду Житомирської області від 17.03.2010 у справі №2-28/10, а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 03.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30.08.2023, відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, представником позивача до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму в розмірі 185976,79 грн. в якості 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Володарського-Волинського районного суду Житомирської області від 17.03.2010 у справі №2-28/10, а також витрати зі сплати судового збору. В позовній заяві представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги до відповідачів, зазначив, що 14.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11344931000 (Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав кредит у розмірі 52000,00 доларів США, зі ставкою за користування кредитом в розмірі 12,35% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 14.05.2008 між Банком та [PERSON] укладено Договір поруки №11344931000/п, згідно якого [PERSON] поручається перед Банком за виконання [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором. 17.03.2010 рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області у справі №2-28/10 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 410626,32 грн. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув прав вимоги за даним кредитним договором. 07.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір № 1365/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п.п. 1.1. якого Продавець ПАТ «Дельта Банк» передає у власність Покупцеві - ТОВ «ФК «Гефест» права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у Додатку № 1 до цього Договору. 28.10.2020 ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області у справі №2-28/10 замінено стягувача за виконавчими листами відносно [PERSON] та [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Гефест». Розрахунок трьох процентів річних та індексу інфляції, передбачені ст.625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання з повернення заборгованості позивач здійснив посилаючись на межі трирічного строку позовної давності за період з 14.06.2020 року по 13.06.2023 року. В поданій пізніше заяві про зменшення позовних вимог представник позивача, уточнюючи позовні вимоги, зазначив, що згідно відповіді Хорошівського районного відділу державної виконавчої служби служби, в процесі виконання вищезазначеного рішення майно [PERSON] було реалізовано, у зв`язку з чим кошти в сумі 44494,18 гривень направлені на погашення заборгованості за вищезазначеним рішенням, в результаті чого залишок заборгованості склав 366132,14 гривень (410626,32 - 44494,18 = 366132,14). Позивач вказав, що розрахунок, передбачених статтею 625 ЦК України, та заявлених до стягнення 3% річних за порушення зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором в розмірі 366132,14 грн. розрахований за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року, що складає 54 919,8 гривень. Представник позивача зазначив, що згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2 від 09.12.2020 року №1236, строк дії карантину на території України, встановлено з 19.12.2020 року по 30.06.2023 року. До строків, що продовжуються на строк дії карантину, належать строки позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України. Нарахування 3% річних згідно ст.625 ЦК України до початку введення карантину здійснювалось в межах строку позовної давності 3 роки, але з продовженням строку позовної давності через введення карантину, нарахування тривало до 23.02.2023 року. Як вказує представник позивача, стягнення здійснюється за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року. Заборгованість за вказаний період трьох відсотків річних, що підлягає стягненню складає 54 919,8 грн. Окрім того, позивач зазначає, що інфляційне нарахування на заборгованість в порядку ст.625 ЦК України за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року становить 131056,99 грн., навівши відповідний розрахунок. Таким чином, загальний розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання становить 185976,79 грн. Відповідач [PERSON] 03.11.2023 року подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що в своїй позовній заяві позивач провів нарахування за період з 14.06.2020 року по 13.06.2023 року, однак відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Вказує, що нарахування за період з 24.02.2022 року по 13.06.2023 року стягненню з відповідачів не підлягають в зв`язку з тим, що нараховані в період воєнного стану, а тому підлягають списанню. Окрім того, відповідач в своїх поясненнях вказує, що відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначає, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, до яких не застосовуються норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за не виконання грошового зобов`язання. Також зазначає, що 2019 року право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Гефест», позивач дій по відновленню виконавчого провадження з метою виконання рішення суду, не вчиняв. Разом із підписанням Договору купівлі-продажу права вимоги № 1365/К від 07.05.2019 року відступлення права вимоги позивач прийняв на себе всі ризики можливості невиконання вищезазначеного рішення суду у примусовому порядку, строки пред`явлення якого до виконання пропущені попереднім кредитором. З огляду на вищевикладені обставини вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України», про причину неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України», про причину неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.1\~ст.223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11344931000 від 14.05.2008 (кредитний договір), згідно якого [PERSON] отримала кредит в сумі 52000,00 (п`ятдесят дві тисячі) доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11344931000 від 14.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №11344931000/п, згідно якого [PERSON] несе солідарну відповідальність в тому ж обсязі, що і [PERSON] за виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. Вказані вище обставини встановлені заочним рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17.03.2010 року в справі №2-28/10, яке набрало законної сили 29.03.2010 року, та яким у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 410626,32 грн. 13.03.2013 року ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області у виконавчому листі №2-28/2010, замінено стягувача, з акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». 07.05.2019 року було укладено Договір купівлі-продажу права вимоги № 1365/К між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест». Відповідно до додатку №1 Договору купівлі-продажу права вимоги № 1365/К між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» отримала право вимоги за кредитними договорами, в тому числі прав вимоги до [PERSON] за договором споживчого кредиту №11344931000 від 14.05.2008 року, а також до [PERSON] за договором №11344931000/п від 14.05.2008 року. Вказані обставини встановлені ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 28.10.2020 року у справі №2-28/10, яка набрала законної сили 13.11.2020 року, та якою замінено стягувача за виконавчими листами відносно [PERSON] та [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Гефест». Обставини, які встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто обставини, встановлені у вказаних вище рішеннях суду додатковому доказуванню не підлягають, що відповідає положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, ТОВ «ФК «Гефест» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №11344931000 від 14.05.2008, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та договором поруки №11344931000/п від 14.05.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.543\~ЦК України\~у разі\~солідарного обов`язку\~боржників (солідарних\~боржників)\~кредитор має\~право вимагати\~виконання обов`язку\~частково або\~в повному\~обсязі як\~від усіх\~боржників разом,\~так і\~від будь-кого\~з них\~окремо.\~Кредитор,\~який одержав\~виконання обов`язку\~не в\~повному обсязі\~від одного\~із солідарних\~боржників,\~має право\~вимагати недоодержане\~від решти\~солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.1054\~ЦК\~України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1ст.1049\~ЦК\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610\~ЦК\~України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.\~611\~цього\~Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625\~ЦК\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст.\~625\~ЦК\~України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625\~ЦК\~України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625\~ЦК\~України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625\~ЦК\~України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. З огляду на те, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, первісний кредитор звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом з відповідачів [PERSON] та [PERSON] . З ухваленням судом у 2010 році рішення суду про стягнення з відповідачів боргу за кредитним договором в сумі 410626,32 грн. зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ними грошового зобов`язання у вказаному розмірі не відбулось. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачами заборгованість в повній мірі не погашена. Позивач вказує, що в процесі виконання вищезазначеного рішення щодо стягнення заборгованості за кредитним договором майно [PERSON] було реалізовано, у зв`язку з чим кошти в сумі 44494,18 гривень, були направлені на погашення такої заборгованості, в результаті чого залишок заборгованості склав 366132,14 гривень (410626,32 - 44494,18 = 366132,14). Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями протоколу №06/0011-13 проведення аукціону/торгів від 14.05.2013 року, актом про проведення прилюдних торгів від 25.12.2014 року, повідомленням Хорошівського районного відділу державної виконавчої служби №1819/2070 від 14.02.2020 року. За таких обставин, розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором №11344931000 від 14.05.2008 року становить 366132,14 грн. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідачів сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення виконання зобов`язання. Як вказує позивач, нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України здійснюється в межах строку загальної позовної давності у три роки з врахуванням його продовження на строк дії карантину, введеного 19.12.2020 року. Згідно розрахунків, що надані позивачем на підтвердження сум заборгованості, передбачених статтею 625 ЦК України, стягнення здійснюється за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року. Позивач просить суд стягнути з відповідачів 3% річних за порушення зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором, що складає 54919,80 гривень, а також нараховані на заборгованість інфляційні втрати, що становлять 131056,99 грн. Загальний розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання становить 185976,79 грн. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1ст.261\~ЦК\~України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.\~261\~ЦК\~України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року Також суд зазначає, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента\~України\~№\~64/2022\~від\~24\~лютого\~2022\~року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. В своєму позові позивач вказує, що стягнення здійснюється за період з 19.12.2017 по 23.02.2022 року. З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому вимога щодо стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат розглядається за вказаний позивачем період. За розрахунками позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний період складає 54919,80 гривень, нараховані на заборгованість інфляційні втрати становлять 131056,99 гривень. Провівши розрахунок на заборгованість інфляційних нарахувань за період 19.12.2017 року по 23.02.2022 року, судом встановлено, що інфляційні втрати за вказаний період складають: 366132,14 x 1.35794863 - 366132,14 =\~131056,50 грн.; індекс інфляції за весь період = 1.35794863 (січень 2018 року - 101.5%, лютий 2018 року - 100.9%, березень 2018 року - 101.1%, квітень 2018 року - 100.8%, травень 2018 року - 100%, червень 2018 року - 100%, липень 2018 року - 99.3%, серпень 2018 року - 100%, вересень 2018 року - 101.9%, жовтень 2018 року - 101.7%, листопад 2018 року - 101.4%, грудень 2018 року - 100.8%, січень 2019 року - 101%, лютий 2019 року - 100.5%, березень 2019 року - 100.9%, квітень 2019 року - 101%, травень 2019 року - 100.7%, червень 2019 року - 99.5%, липень 2019 року - 99.4%, серпень 2019 року - 99.7%, вересень 2019 року - 100.7%, жовтень 2019 року - 100.7%, листопад 2019 року - 100.1%, грудень 2019 року - 99.8%, січень 2020 року - 100.2%, лютий 2020 року - 99.7%, березень 2020 року - 100.8%, квітень 2020 року - 100.8%, травень 2020 року - 100.3%, червень 2020 року - 100.2%, липень 2020 року - 99.4%, серпень 2020 року - 99.8%, вересень 2020 року - 100.5%, жовтень 2020 року - 101%, листопад 2020 року - 101.3%, грудень 2020 року - 100.9%, січень 2021 року - 101.3%, лютий 2021 року - 101%, березень 2021 року - 101.7%, квітень 2021 року - 100.7%, травень 2021 року - 101.3%, червень 2021 року - 100.2%, липень 2021 року - 100.1%, серпень 2021 року - 99.8%, вересень 2021 року - 101.2%, жовтень 2021 року - 100.9%, листопад 2021 року - 100.8%, грудень 2021 року - 100.6%, січень 2022 року - 101.3%, лютий 2022 року - 101.6%). Провівши розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 19.12.2017 року по 23.02.2022 року, судом встановлено, що їх розмір складає 45952,07 грн.; розрахунок 3% річних: 22359,13 грн. (366132,14 x 3 % x 743 : 365 : 100, період з 19/12/2017 до 31/12/2019) + 10983,96 грн. (366132,14 x 3 % x 366 : 366 : 100, період з 01/01/2020 до 31/12/2020) + 12608,98 грн (366132,14 x 3 % x 419 : 365 : 100, період з 01/01/2021 до 23/02/2022) = 45952,07 грн. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення за період з 19.12.2017 року по\~23.02.2022 року солідарно з відповідачів заборгованості за грошовим зобов`язанням, а саме: 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 45952,07 гривень, інфляційних втрат у розмірі 131056,50 гривень. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. При зверненні до суду з позовною заявою, позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» було сплачено судовий збір в розмірі 3528,35 грн. відповідно до ціни позову, яка складала 235223,15 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №346687002 від 13.06.2023 року. Сплачений розмір судового збору відповідає п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згодом позивач, скориставшись своїм процесуальним правом, зменшив розмір позовних вимог, внаслідок чого розмір вимоги майнового характеру до відповідача склав 185976,79 грн. Відтак, розмір належного до сплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 185976,79 грн. відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» повинен становити 2789,65 грн. Таким чином, позивачем здійснено переплату судового збору за вимогу майнового характеру на суму 738,70 грн. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. З клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору позивач до суду не звертався, а тому суд під час ухвалення рішення суду дане питання не вирішує. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного, при вирішенні питання розподілу судових витрат між сторонами, суд бере до уваги що заявлений позивачем розмір уточненої позовної вимоги склав 185976,79 грн., а отже розмір судового збору, який підлягає розподілу становить 2654,90 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково (у розмірі 95,17%), тому судові витрати, понесені позивачем, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на сторону відповідачів пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2654,90 гривень. Відповідно до п.35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. За таких обставин, з кожного відповідача на користь позивача слід стягнути визначений відповідно до задоволених вимог судовий збір пропорційно в рівних частинах, а саме по 1327,45 грн. (2654,90 : 2 = 1327,45).

Outcome: partial