Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

27 червня 2022 року прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування права на звернення до суду в інтересах позивача, послався на положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, вказуючи, що «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду є порушення інтересів держави в особі Піщанської сільської ради, як власника та розпорядника земельних ділянок водного фонду, розташованих за межами населених пунктів у межах Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади, оскільки з комунальної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Порушення інтересів держави відбулося через порушення норм законодавства під час відведення земель водного фонду у власність фізичних та юридичних осіб та полягає у вибутті із власності держави земельної ділянки водного фонду всупереч встановленого законом порядку. Суспільний інтерес звернення прокуратури до суду із вказаною позовною заявою полягає у тому, що порушення встановленого законодавством порядку набуття прав на землю завдають значної шкоди інтересам держави та територіальній громаді. Зазначає, що право власності Піщанської територіальної громади на спірну земельну ділянку порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, проте Піщанською сільською радою жодних заходів, спрямованих на захист та відновлення порушеного права не вжито. Про встановлені порушення інтересів держави щодо незаконного вибуття з власності земельних ділянок водного фонду Дніпропетровська обласна прокуратура неодноразово інформувала Піщанську сільську раду відповідними листами. Однак, згідно з отриманими прокурором відповідями Піщанської сільської ради заходи, в тому числі претензійно-позовні, направлені на витребування спірної земельної ділянки не вживались. Обґрунтовуючи порушення вимог земельного законодавства, що унеможливлювали передачу земельної ділянки у власність прокурор, із посиланням на ст.ст. 18, 19, 22, 58, 59 ЗК України, вказує, що головою Новомосковської районної державної адміністрації 19 березня 2008 року видано розпорядження № 431 яким, у тому числі, [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради. Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 затверджено проект землеустрою щодо відведення, в тому числі [PERSON] , земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0014 у власність для ведення особистого селянського господарства. У подальшому, [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381504 від 31 липня 2008 року. Разом з тим, матеріалами кримінальної справи № 183/8071/13-к (1-1014/11) встановлено, що відповідна земельна ділянка належить до земель водного фонду, була протиправно віднесена до земель сільськогосподарського призначення та у відповідності до положень ст. 4 Водного кодексу України та ст. ст. 58, 59, 84 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність [PERSON] , як наслідок, протиправно вибула з власності Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади. Зазначає, що станом на день вибуття земельних ділянок з власності держави, Закон обмежив передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, крім випадку передачі замкнених природних водойм загальною площею до 3 га. Нормами законодавства взагалі не передбачено можливості відведення земель водного фонду для особистого селянського господарства, заборонено розорювання земель, садівництво та городництво. За фактом зловживання посадовою особою Новомосковського районного відділу земельних ресурсів під час передачі 35 громадянам, у власність для ведення особистого сільського господарства земельних ділянок, розташованих на островах озера ім. В.І. Леніна, було розпочато кримінальну справу № 190 за ч. 2 ст. 364 КК України, яку 05 липня 2011 року направлено до суду. Відповідно до листа Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року № 1802/11, отриманого під час здійснення досудового слідства, встановлено, що Самарська затока це штучно утворений об`єкт в результаті затоплення заплави і першої надзапланової тераси р. Самара водами Дніпровського водосховища. В результаті затоплення в Самарській затоці штучно, незатоплені ділянки тераси утворили півострови, острови, підтоплені ґрунтовими водами, частково заболочені, зарослі вологолюбною рослинністю, застою води, відкладення річкових і прибережно річкових наносів. Штучно утворені острови в Самарській затоці належать до земель водного фонду. До таких штучно утворених островів в Самарській затоці належить і острів, на якому розташована земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, передана у власність [PERSON] . Відповідно до висновку Інституту проблем природокористування та екології НАН, який 22 червня 2010 року затверджено директором Інституту проблем природокористування та екології НАН професором [PERSON] , земельні ділянки розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки, відокремлені від берегової лінії території Піщанської сільської ради. Окрім того, під час досудового слідства, допитано завідувача відділу екологічного нормування Інституту проблем природокористування та екології НАН кандидата технічних наук [PERSON] , який зазначив, що він брав участь у проведенні огляду території відповідних островів 19 травня 2011 року у якості спеціаліста, в ході якого встановлено, що земельні ділянки, які планувалося передати громадянам, у тому числі [PERSON] , розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна у північно-західній частині Самарської затоки, які відокремлені від суші. У певних місцях мінімальна відстань від суші до території відповідних островів складає 30-50 метрів. Згідно з інформацією Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп» № 581 від 27 серпня 2009 року відповідна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Під час судового розгляду Новомосковським міськрайонним судом кримінальної справи №183/8071/13-к (1-1014/11) встановлено, що [PERSON] , будучи посадовою особою - заступником начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів, у березні 2008 року, в м. Новомосковську Дніпропетровської області, діючи умисно, в порушення ст. 59 Земельного кодексу України та п.п. 2.8., 2.9. своєї посадової інструкції, зловживаючи своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, прийняв рішення рекомендувати Новомосковської РДА передати 35 громадянам, у власність для ведення особистого сільського господарства земельні ділянки, розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна, які належать до земель водного фонду та знаходяться на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області та які не підлягають передачі у приватну власність, незаконно визнавши дані острови придатними для передачі у власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року провадження у кримінальній справі відносно [PERSON] закрито у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень ст. 19 Конвенції ООН проти корупції» від 21 лютого 2014 року, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою. Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та відповідно до положень до ст. 4 Водного кодексу України та ст.ст. 58, 59, 84 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність [PERSON] . Відповідно до матеріалів кримінальної справи №183/8071/13-к (1-1014/11), а саме протоколів допитів свідків [PERSON] та [PERSON] , протоколу огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протоколу огляду 19 травня 2011 року з додатками, земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою. Прокурор зазначає, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок водного фонду відповідач, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка належить до водного фонду, набуття приватної власності на неї є неможливим, і, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. Протиправне зайняття земельної ділянки водного фонду або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню. З огляду на викладене прокурор просив усунути перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0014, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння [PERSON] . Постановленою суддею ухвалою від 29 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху. 04 липня 2022 року прокурором усунуто недоліки позовної заяви та постановленою суддею ухвалою від 07 листопада 2022 року, після отримання відомостей щодо місця реєстрації фізичної особи відповідача, ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 14 лютого 2023 року прокурором подано заяву про зміну предмету спору, відповідно до якої прокурор збільшив позовні вимоги та просив, окрім усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0014 у Державному земельному кадастрі, оскільки наявність реєстрації окремої земельної ділянки, яка не може бути виділена у власність з загального масиву земель в ДЗК порушує право власності позивача. В обґрунтування вимог заяви вказав, що в умовах воєнного стану фактично було обмежено доступ до відомостей Державного земельного кадастру, окрім осіб, які отримали відповідний доступ відповідно до вимог Порядку ведення Державного земельного кадастру. Дніпропетровська обласна прокуратура, з метою отримання доступу до відомостей Державного земельного кадастру листом № 15/1-1130 вих.22 від 09 листопада 2022 року звернулася до Державної служби України з питань геодезії картографії та кадастру. Згідно з листом Державної служби України з питань геодезії картографії та кадастру № 24-28-0.212-7912/2-22 від 24 листопада 2022 року співробітникам Дніпропетровської обласної прокуратури надано можливість підключення до програмного комплексу Державного земельного кадастру. Після отримання у грудні 2022 року уповноваженою особою Дніпропетровської обласної прокуратури доступу до відомостей Державного земельного кадастру, встановлено, що до ДЗК 31 липня 2008 року внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0014, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у приватній власності [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381504 від 31 липня 2008 року. Посилаючись на положення ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України, ч. 6 ст.16, ст. 20, ч. 2 ст. 21, ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказує, що спірна земельна ділянка, розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки належить до земель водного фонду та за своїм цільовим призначенням не передбачала можливості для її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення, внаслідок чого, окрім повернення її з незаконного володіння, наявні також і підстави для скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, з метою фактичного поновлення інтересів територіальної громади. У підготовчому провадженні 18 квітня 2023 року судом прийнято заяву прокурора про зміну предмету спору, в якості заяви про збільшення позовних вимог, долучено докази, подані прокурором. Постановленою судом ухвалою від 18 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 24 квітня 2023 року представника відповідача ознайомлено з матеріалами справи. 08 травня 2023 року представником відповідача із посиланням на судову практику Верховного Суду України у справах №№ 6-152цс14, 6-68цс15,6-3089цс15 подано заяву про застосування строку позовної давності, обґрунтовану тим, що державний акт, на підставі якого відповідач набув права власності на спірну земельну ділянку видано 31 липня 2008 року, тобто за 14 років до звернення прокурора до суду і строк позовної давності сплив 31 липня 2011 року. 08 травня 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на відсутність повноважень прокурора заступника керівника Савенка О., звертатись до суду з цим позовом, не підтвердження порушень інтересів держави прокурором, звернення прокурора в інтересах органу місцевого самоврядування, а не держави, не підтвердження причин звернення саме прокурора, а не позивача самостійно. Вказує, що позивач не є власником землі, з приводу якої виник спір. Посилання прокурора на порушення прав саме відповідачем, оскільки земля стала відноситися до комунальної власності є безпідставним. зазначає, що ні рішення про дозвіл на розробку проекту землеустрою, ні про затвердження його, ні державний акт ніким не скасовані та не оскаржені. Постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року у справі № 183/8071/13-к підтверджує доводи відповідача про законність набуття права власності. зазначає, що прокурором не надано доказів, які вказують до включення земельної ділянки, належної позивачу до ландшафтного парку. Зазначає, що позивач, станом на 2008 рік, не був власником земельної ділянки, а отже не може бути позивачем. Просив поновити строк на подання відзиву з урахуванням дати ознайомлення з матеріалами справи та дати обізнаності про наявність позову. 23 серпня 2023 року прокурором подано пояснення на заяву про застосування позовної давності, в якому вказано на суть негаторного позову та не застосування позовної давності до вимог позову. 23 серпня 2023 року прокурором подано відповідь на відзив, у якому вказано на наявність правових підстав для звернення прокурора з позовом, вказано, що позов подано заступником прокурора в межах його повноважень. Зазначено на правомочність позивача у даному позові, невжиття позивачем заходів з самостійного представництва інтересів, незаконність передачі земельної ділянки у приватну власність, належність способу захисту порушених прав держави через орган місцевого самоврядування. У судовому засіданні прокурор вимоги уточненого позову підтримав та просив його задовольнити. У вступній промові надав пояснення, аналогічні змісту позову. Представник позивача Піщанської сільської ради у підготовче та судове засідання не з`явився, надавши заяви про підтримання вимог позову та про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився. Підстав неявки не повідомив. Про дату та час, місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Його повторна неявка, з урахуванням подання відзиву, не перешкоджає розгляду справи. У судовому засіданні 30 листопада 2023 року заяву, подану від імені [PERSON] про визнання позову та розгляд справи у його відсутність повернуто заявникові без розгляду з підстав відсутності даних про електронний кабінет та відсутності кваліфікованого електронного підпису. Дослідивши матеріали справи, заслухавши прокурора, суд приходить наступних висновків. Судом установлено, що розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 19 березня 2008 року № 431 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради, згідно зі списком /а.с.37, 38-39/, в тому числі [PERSON] . Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам на території Піщанської сільської ради» затверджено проект із землеустрою, передано у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки громадянам за рахунок земель запасу на території Піщанської сільської ради. Надано вказівку громадянам замовити виготовлення Державних актів на право власності на земельні ділянки /а.с.40, 41-42/, в тому числі [PERSON] 31 липня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 381504, згідно з яким [PERSON] , на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148 є власником земельної ділянки, площею 2,000 га, розташованої на території Піщанської сільської ради з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02696 /а.с.43-44/. Кадастровий номер земельної ділянки 1223285500-01-402-0014. З листа Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року № 1802/11 про надання інформації на запит органу досудового розслідування від 18 серпня 2009 року, вбачається, що Самарська затока штучно утворений об`єкт в результаті затоплення заплави і першої надзапланової тераси р. Самара водами Дніпровського водосховища. В результаті затоплення в Самарській затоці штучно, незатоплені ділянки тераси утворили півострови, острови, підтоплені ґрунтовими водами, частково заболочені, зарослі вологолюбною рослинністю, застою води, відкладення річкових і прибережно річкових наносів. Штучно утворені острови в Самарській затоці належать до земель водного фонду. До таких штучно утворених островів в Самарській затоці належить і острів, на якому розташована земельна ділянка /а.с.49-50, 51/. Відповідно до висновку Інституту проблем природокористування та екології НАН щодо статусу земельних ділянок, які відведені громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, який 22 червня 2010 року затверджено директором Інституту проблем природокористування та екології НАН /а.с.53-57, 58-68/, територія, на якій передбачалося проведення комплексу робіт з меліоративного покращення земель і подальшим наданням їх у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (городництво, пасовища, садівництво) розташована у північно-західній частині Самарської затоки (озеро імені Леніна) і за своїм статусом являє собою групу островів загальною площею близько 100 га. Група островів входить до складу території, яка зарезервована для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області. Рішенням сесії Дніпропетровської обласної ради «Про природно-заповідний фонд області» від 19 березня 2002 р. № 525-22/ХХІІІ на цій території планується створити об`єкт природно-заповідного фонду «Самарські плавні». На територіях, що зарезервовані для наступного заповідання об`єктів екологічної мережі (додаток до рішення Дніпропетровської обласної ради «Про внесення змін до рішення обласної ради від 22 березня 2006 року № 768-33/ІV «Про затвердження програми формування та розвитку національної екологічної мережі Дніпропетровської області на 2006-2015 роки»» № 576-19/V від червня 2009 року) забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан чи перешкоджає використанню за цільовим призначенням територій, що утворюють екологічну мережу, а саме порушення природних ландшафтів і поверхні ґрунту. Відповідно до статті 4 Водного кодексу України землі, зайняті островами, належать до земель водного фонду. У постійне користування землі водного фонду надаються тільки водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. На островах, що розташовані у північно-західній частині Самарської затоки, розповсюджена деревна рослинність, яка формується окремими групами дерев (ясен звичайний або зелений, лох сріблястий, верба п`яти тичинкова, клен ясенелистий, тополя дельто листа, акація біла та ін.). Зі змісту висновку вбачається, що на висновок представлені, в тому числі: проект землеустрою № В06170708-017 (1\\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 1), на 219 аркушах; проект землеустрою № В06170708-017 (2\\2) від 17 липня 2008 року щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району (частина 2), на 236 аркушах. Окрім того, судом установлено, що постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року у справі № 183/8071/13-к провадження по кримінальній справі відносно [PERSON] , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України закрито за відсутності в діянні складу злочину. Зі змісту постанови вбачається, що \~органами досудового слідства [PERSON] обвинувачувався в тому, що будучи посадовою особою, призначеного наказом № 12-К від 01.04.2008 р. \~на посаду заступника начальника районного відділу земельних ресурсів Дніпропетровської області, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Радянська, 12, \~тоді ж приступив до виконання своїх службових обов`язків. На підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації (РДА) № 859 від 27.06.2006 р. була затверджена оновлена конкурсна комісія з земельних питань, до складу якої, в тому числі, був включений начальник районного відділу земельних ресурсів [PERSON] , а за відсутності начальника відділу земельних ресурсів Новомосковського району Бондарева М. М., [PERSON] виконував обов`язки останнього, в тому числі на засіданнях конкурсної комісії при Новомосковській РДА. 29.02.2008 р. до Новомосковської РДА надійшли заяви 35 громадян України: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про надання їм у власність земельних ділянок по 2,0 га кожному, в районі торгового павільйону « [INFO] » і садового товариства « [INFO] », для ведення особистого сільського господарства, на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. Після цього, відповідно до розпорядження голови Новомосковської РДА [PERSON] , перераховані вище заяви громадян були направлені до відділу земельних ресурсів Новомосковського району для вивчення та подальшої передачі на розгляд конкурсної комісії. У зв`язку з тим, що в названий період часу начальник відділу земельних ресурсів Новомосковського району [PERSON] перебував у черговій відпустці, його обов`язки виконував заступник начальника зазначеної державної організації [PERSON] . Розглянувши зазначені заяви громадян, [PERSON] , будучи службовою особою заступником начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів і одночасно секретарем конкурсної комісії при Новомосковській РДА, усвідомлюючи той факт, що згідно ст. 58 Земельного кодексу України, землі, зайняті островами, належать до земель водного фонду, а відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України, землі водного фонду можуть передаватися громадянам лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також те, що передача земель водного фонду у власність кому-небудь, у тому числі для ведення особистого сільського господарства, заборонена, всупереч інтересам служби і держави, в порушення п.п. 2.8. і 2.9. своєї посадової інструкції прийняв протиправне рішення незаконно передати, зловживаючи своїм службовим становищем, землю трьох належних державі островів, загальною площею 70,0 га, що знаходяться в північно-західній частині Самарської затоки озера ім. В.І. Леніна, перерахованим вище громадянам України у власність для ведення особистого сільського господарства. 12.03.2008 р. в приміщенні Новомосковської РДА, за адресою: м. Новомосковськ, вул. Шевченка, 7, відбулося планове засідання конкурсної комісії з земельних питань, в ході якого [PERSON] , виступаючи в якості начальника районного відділу земельних ресурсів і одночасно секретарем зазначеної конкурсної комісії, доповів членам останньої про надходження до названої адміністрації вище перелічених заяв громадян, після чого, реалізуючи свій злочинний умисел, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в порушення п. 2.9. своєї посадової інструкції та вимог земельного законодавства України, запропонував передати у власність даними громадянам земельні ділянки по 2,0 га кожному для ведення особистого сільського господарства, розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області, в районі торгового павільйону « [INFO] » і садового товариства « [INFO] ». При цьому, будучи фахівцем у галузі земельного законодавства України, а також згідно займаної посади зобов`язаним його дотримуватися, [PERSON] , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і бажаючи досягнення злочинного результату, нехтуючи своїми службовими обов`язками, навмисно не повідомив іншим членам конкурсної комісії, що згідно ст. 59 Земельного кодексу України, острови є землями водного фонду держави та надання даних земель у власність будь-кому для ведення особистого сільського господарства заборонено чинним законодавством, у зв`язку з чим вищевказані земельні ділянки не підлягали передачі у власність громадянам України. Після цього, за результатами розгляду заяв названих громадян, а також на підставі доповіді [PERSON] , конкурсною комісією було прийнято рішення рекомендувати Новомосковській державній адміністрації передати у власність вище переліченим громадянам України, для ведення особистого сільського господарства 35 земельних ділянок, розміром по 2,0 га кожна, що знаходяться на 2 островах озера ім. В.І. Леніна, розташованих на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. В цей же день [PERSON] , зловживаючи своїм службовим становищем, з метою подальшого надання до Новомосковської РДА, як секретар конкурсної комісії, підготував в електронному вигляді на службовій ПЕОМ, а після чого роздрукував і підписав протокол засідання конкурсної комісії № 132 від 12.03.2008 р., в якому вказав вищевказане рішення комісії про виділення даних земель, розташованих на островах. На підставі даного рішення конкурсної комісії, 19.03.2008 року начальником відділу земельних ресурсів Новомосковського району Бондарєвим М. М. було підготовлено розпорядження голови Новомосковської РДА № 431, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищевказаних земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого сільського господарства на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. Наприкінці березня 2008 р. відповідно до заяв вищевказаних 35 громадян України та зазначеного розпорядження Новомосковської РДА № 431 від 19.03.2008 року, інженер-геодезист Новомосковського РКП БТІ «Інвентаризатор» [PERSON] , діючи відповідно до встановленої процедури розробки названого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого сільського господарства, провів заміри на місцевості запланованого до видачі земельної ділянки та визначив, що його площа становить 70,0 га, після чого склав проект акта вибору та обстеження даної земельної ділянки від 20.03.2008 року, який у подальшому мав бути розглянутий і підписаний представниками контролюючих органів Новомосковського району. Після цього при невстановлених обставинах названий проект акта вибору та обстеження даної земельної ділянки було передано [PERSON] для розгляду та підпису. 20.03.2008 р. на виконання задуманого, діючи згідно з процедурою відведення землі, [PERSON] , фактично не провівши візуальне обстеження земельної ділянки, запланованої до передачі у власність громадянам, тобто, діючи в порушення п. 2.8. своєї посадової інструкції та ст. 59 Земельного Кодексу України, зловживаючи своїм службовим становищем, підписав акт вибору та обстеження планованого до передачі у власність вказаної земельної ділянки, загальною площею 70,0 га, що містить відомості про факт нібито проведення ним його візуального обстеження, наявності з`єднання з сушею та придатності до подальшої передачі у власність громадянам для ведення особистого сільського господарства, після чого, як уповноважена особа, запевнив даний документ відбитком печатки відділу земельних ресурсів Новомосковського району Дніпропетровської області. Тоді ж [PERSON] , не бажаючи відмовлятися від задуманого, діючи в порушення державних інтересів і усвідомлюючи той факт, що передача у власність зазначених островів для ведення особистого сільського господарства спричинить тяжкі наслідки для держави, бажаючи досягнення злочинного результату, як заступник начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів, підписав креслення до названого акта обстеження земельної ділянки, після чого, як уповноважена особа, запевнив дані документи відбитком печатки очолюваної ним в цей час державної організації відділу земельних ресурсів Новомосковського району Дніпропетровської області. 23.04.2008 р., розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність названим громадянам України, в тому числі підписані [PERSON] вищевказані акт вибору та обстеження земельної ділянки і креслення до нього, [PERSON] видав укладення номера з 9-933 по 9-968 від 23.04.2008 р. відносно узгодження названого проекту землеустрою на ім`я громадян України: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тим самим, давши згоду від імені Новомосковського районного відділу земельних ресурсів на передачу вище переліченим громадянам України земельних ділянок по 2,0 га кожному, для ведення особистого сільського господарства, на островах озера ім. В.І. Леніна, розташованих на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. Також, 05.06.2008 р. [PERSON] , розглянувши підписані [PERSON] вищевказані акт вибору та обстеження земельної ділянки і креслення до нього, видав висновок № 9-1226 від 05.06.2008 року відносно розгляду названого пропозиції конкурсної комісії при Новомосковської РДА та заяв вище перелічених громадян щодо відведення їм у власність території названих вище островів, для ведення особистого сільського господарства, тим самим, давши згоду від імені Новомосковського районного відділу земельних ресурсів на передачу вище переліченим громадянам України земельних ділянок по 2,0 га кожному, для ведення особистого сільського господарства, на островах озера ім. В.І. Леніна, розташованих на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. В результаті зазначених вище дій [PERSON] , які були вчинені останнім у порушення його посадової інструкції, а також всупереч інтересам служби і держави, 15.07.2008 року Новомосковської РДА було видано розпорядження № 1148-р-08 про передачу вищевказаних земельних ділянок у власність для ведення особистого сільського господарства та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області. 31.07.2008 р. на підставі підписаних [PERSON] зазначених документів, Новомосковської РДА на імена названих вище 35 громадян України були видані 35 державних актів на право власності на земельні ділянки за 2,0 га кожен, для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, тим самим дані земельні ділянки вибули з державної власності, перейшли у приватну власність вище переліченим громадянам України, які отримали вільну можливість розпоряджатися ними на власний розсуд. Таким чином, [PERSON] , будучи посадовою особою - заступником начальника Новомосковського районного відділу земельних ресурсів, у березні 2008 р., в м. Новомосковську Дніпропетровської області, діючи умисно, в порушення ст. 59 Земельного кодексу України та п.п. 2.8. і 2.9. своєї посадової інструкції, зловживаючи своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, прийняв рішення рекомендувати Новомосковській РДА передати зазначеним вище 35 громадянам України у власність для ведення особистого сільського господарства, земельні ділянки, розташовані на островах озера ім. В.І. Леніна, що знаходяться на території Піщанської сільради Новомосковського району Дніпропетровської області, які практично не підлягають передачі, незаконно визнавши дані острови придатними для передачі у власність громадянам України для ведення особистого сільського господарства, тим самим, використав своє службове становище всупереч інтересам служби, що спричинило заподіяння державним інтересам матеріального збитку у розмірі 226891,35 грн, що в 881 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками. Дії [PERSON] на стадії досудового слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 КК України, як зловживання посадовою особою своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, що потягло тяжкі наслідки. Після розгляду судом всіх доказів по справі, прокурором було заявлене клопотання про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364 КК України, яке він мотивував тим, що після внесення змін до ст. 364 КК України, згідно Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень ст. 19 Конвенції ООН проти корупції», вчинений [PERSON] злочин перестав бути кримінально-карним діянням, а тому відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, просив звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності. Також, судом досліджено протокол огляду від 02 червня 2010 року з додатками /а.с.78-82, 83-96/, протокол огляду від 19 травня 2011 року з додатками /а.с.97-100, 101-109/, проведених у справі № 183/8071/13-к за участю спеціалістів, з яких, у сукупності зі скріншотами відомостей ДЗК з зазначенням на ньому просторового розташування та геоданих земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, співставлення геопросторового розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:014 відповідно до відомостей ДЗК та вебпорталу kadastr.live, навігаційної програми Google Earth, відомостей про земельну ділянку 1223285500:01:402:0014 з Державного земельного кадастру /а.с.176-182/ вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою. При цьому, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. Так, надані протоколи огляду за змістом та формою відповідають вимогам процесуального законодавства, чинного на момент їх складення, внаслідок чого суд бере за належний доказ протокол огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протокол огляду від 19 травня 2011 року з додатками. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17. Судом також досліджені протоколи допиту свідків [PERSON] /а.с.69-72/, [PERSON] /а.с.73-76, 77/, які є недопустимими доказами в зв`язку з принципом безпосередності дослідження доказів. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого. Надані суду матеріали Рішення Про створення об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення /а.с.115/, яким, окрім іншого, створено на території Юр`ївського району ландшафтний парк місцевого значення «Самарські плавні», листи Дніпропетровської обласної прокуратури №15/1-1411 вих. 21 від 23 вересня 2021 року /а.с.20-23/, №15/1-210 вих. 22 від 22 лютого 2022 року /а.с.24-28/, №15/1-408 вих. 22 від 20 травня 2022 року /а.с.29-33/, листи-відповіді Піщанської сільської ради від 27 вересня 2021 року №2500/02-21 /а.с.34/, від 25 квітня 2022 року №565/0/2-22 /а.с.35/, від 23 травня 2022 року №661/0/2-22 /а.с.36/, свідчать, що позивач з 23 вересня 2021 року знав про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у строк до 27 червня 2022 року. Відтак, ураховуючи положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, звернення прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування до суду з відповідним позовом, спрямованим на захист інтересів держави усунення порушень вимог земельного законодавства при вилученні із комунальної власності, зміні цільового призначення земельної ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність, є правомірним. Згідно зі ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Приписами ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. У зв`язку з внесенням Законом України № 1423-IX від 28 квітня 2021 року змін до Земельного кодексу України, відповідно до п.п. «а» п. 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук) та земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Таким чином, на час звернення з позовом, власником та розпорядником земельних ділянок водного фонду, розташованих за межами населеного пункту, у тому числі в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду місцевого значення є саме Піщанська сільська об`єднана територіальна громада в особі Піщанської сільської ради. Наведеним спростовується твердження відповідача щодо неналежності позивача у справі. Той факт, що на час набуття позивачем права власності вказана земля перебувала в державній власності та розпорядження такою землею здійснював уповноважений на те орган - Новомосковської РДА, не вказує на правомочність цього органу у справі. Так, статті 13 та 14 Конституція України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. З огляду на наведене, положення статті 1, частини першої статті 83, частини першої статі 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також, згідно зі ст. ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. З вказаних статей вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Статтею 19 ЗК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать а) землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами, б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Аналогічна норма передбачена також ст. 4 Водного кодексу України. При цьому, положеннями ст. 83, 84 ЗК України в редакції, чинній на момент видачі Розпорядження № 1148-р-08 передбачалось, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. З огляду на це, законом обмежено передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, крім випадку передачі замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України) Статтею 22 Земельного кодексу України визначено поняття земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання. Так, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Також, пунктом 3 вказаної статті передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Таким чином, вищевикладеними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для особистого селянського господарства, більш того, взагалі заборонено розорювання земель, садівництво та городництво. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Так, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України, а саме щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів. Досліджені в судовому засіданні листи Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 31 серпня 2009 року №1802/11, Висновок Інституту проблем природокористування та екології НАН, затверджений 22 червня 2010 року, у сукупності з розпорядженням Голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 липня 2008 року № 1148-р-08, протоколом огляду від 02 червня 2010 року з додатками, протоколом огляду від 19 травня 2011 року з додатками, скріншоти відомостей ДЗК, просторового розташування та геоданих земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року, визначенням поняття острів, як частини суходолу, порівняно, невеликого розміру, оточеної з усіх сторін водою, свідчать, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, розташована на островах озера ім. В.І. Леніна, що входять до групи островів у північно-західній частині Самарської затоки та відокремлена від берегової лінії водою, містять деревну рослинність, яка формується окремими групами дерев. Таким чином, наданими прокурором та дослідженими судом доказами підтверджено той факт, що спірна земельна ділянка входить до складу групи земельних ділянок, оточених зі всіх сторін водою, тобто розташованих на острові, який не зайнятий лісами. При цьому, на момент прийняття розпорядження від 15 липня 2008 року № 1148-р-08, вказана земельна ділянка відносилась до державної власності та була земельною ділянкою водного фонду. З огляду на викладене, виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок водного фонду відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка, яка знаходиться на острові, не є залісненою, належить до водного фонду та набуття приватної власності на неї є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому, ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Вказана правова позиція наведена у висновках Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Вказана правова позиція наведена у пунктах 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункті 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом повернення земельної ділянки її власнику Піщанській сільській територіальній громаді в особі уповноваженого органу Піщанської сільської ради. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. При наданні оцінці рішенню органу державної влади суду виходить з того, що в силу положень діючих на момент прийняття Розпорядження від 15 липня 2008 року № 1148-р-08 статей 83, 84 ЗК України існувала прямо встановлена норма, яка забороняла передачу земельної ділянки водного фонду, яка не є залісненою, із державної або комунальної власності у приватну. Таким чином, оскільки прокурором доведено факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, порушення інтересів держави в особі Піщанської сільської ради на момент подання позову, неможливість передачі розпорядженням Районної державної адміністрації спірної земельної ділянки, яка знаходиться на території острову та не є залісненою, у приватну власність зі зміною цільового призначення, належність способу захисту, суд приходить до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню. При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях називає навколишнє природне середовище такою цінністю, яка превалює над інтересами однієї особи (чи сім`ї), навіть якщо це стосується її приватного життя і власності. Так, у справі Hamer проти Бельгії (скарга № 21861/03) заявниці належав будинок в лісосмузі без отримання дозволу на будівництво. На неї був поданий позов до суду за зведення будинку з порушенням лісового законодавства. Суд вирішив, що заявниця повинна привести ділянку до його попереднього стану. Будинок було знесено примусово. Суд заявив, що навколишнє середовище являє собою цінність, у збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада. Економічні міркування і навіть право власності не повинні превалювати над екологічними проблемами, особливо коли з цього питання є прийняте чинне законодавство. За таких обставин, ураховуючи встановлення судом порушення прав держави в особі органу місцевого самоврядування, позов підлягає задоволенню в частині усунення перешкоди у здійсненні Піщанською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, площею 2 га, кадастровий номер 1223285500:01:402:0014, шляхом її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння [PERSON] . При цьому, посилання відповідача на те, що позивач, в захист інтересів якого прокурор подає позов, вважає себе власником земельної ділянки, належної позивачу суд не приймає до уваги, оскільки саме позивачу не могло бути надано земельну ділянку в силу входження її до складу групи земельних ділянок, оточених зі всіх сторін водою, тобто розташованих на острові, який не зайнятий лісами. Відтак відповідач, діючи добросовісно, не міг набути право на неї та, звертаючись з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не міг, в силу законодавчих заборон, розраховувати на отримання її у власність. Що ж до посилань відповідача на доведення правомірності, в тому числі, його дій постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року у справі № 183/8071/13-к суд виходить з того, що провадження у справі закрито за відсутності в діянні складу злочину внаслідок внесення змін до ч. 2 ст. 364 КК України. Однак вказаною постановою не встановлено питання правомірності, або неправомірності виникнення права власності на земельні ділянки, законності рішення посадової особи органу державної влади. Відтак, суд не приймає вказані посилання, як належні для розгляду цієї справи. Вирішуючи вимоги позову в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд виходить з такого. Згідно з ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). За ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру: а) щодо категорії земель: на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки та комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту - щодо земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється на підставі такої документації;на підставі технічної документації із землеустрою - щодо інвентаризації земель; б) щодо виду цільового призначення в межах певної категорії земель: на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки відповідно до комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту. За змістом частини 1 статті 24, частини 4 статті 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. У частині 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:01:402:0014, розташована на острові у північно-західній частині Самарської затоки, належить до земель водного фонду та відповідно до положень ст. 4 Водного кодексу України та ст. ст. 58, 59, 84 Земельного кодексу України, з огляду на її цільове призначення, не передбачається можливості її відведення у приватну власність за категорією земель - землі сільськогосподарського призначення, враховуючи висновок суду про неможливість її передачі у власність розпорядженням голови районної державної адміністрації та наявність підстав для її повернення на користь Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння,- наявні підстави також і для скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, як належного способу захисту порушеного права разом із вимогою негаторного позову, оскільки таке скасування припиняє право володіння відповідача. Відхиляючи посилання відповідача на безпідставність звернення прокурора до суду та відсутність повноважень заступника керівника прокуратури на подання позову, суд виходить з положень ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, та враховує, що «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду є порушення інтересів держави в особі Піщанської сільської ради, як власника та розпорядника земельних ділянок водного фонду, розташованих за межами населених пунктів у межах Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади, оскільки надані суду докази підтверджують, що з комунальної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Порушення інтересів держави відбулося через порушення норм законодавства під час відведення земель водного фонду у власність фізичних та юридичних осіб та полягає у вибутті із власності держави земельної ділянки водного фонду всупереч встановленого законом порядку. Суспільний інтерес звернення прокуратури до суду із вказаною позовною заявою полягає у тому, що порушення встановленого законодавством порядку набуття прав на землю завдають значної шкоди інтересам держави та територіальній громаді. Право власності Піщанської територіальної громади на спірну земельну ділянку, право приватної власності на яку не могло виникнути, порушено в момент її вибуття з власності держави у володіння іншої особи. Також суд ураховує підтвердження доказами, що Піщанською сільською радою жодних заходів, спрямованих на захист та відновлення порушеного права. Відтак, прокурор, в силу законодавства набув правових підстав для звернення до суду з позовом в інтересах позивача. Також, заступник керівника обласної прокуратури, в силу положень ст. 24 Закону України «Про прокуратуру», наділений правом на подання позовної заяви в порядку цивільного судочинства незалежно від наявності чи відсутності у керівника обласної прокуратури повноважень. Щодо посилання відповідача на ототожнення прокурором термінів «держава» та «орган місцевого самоврядування», як підставу для неможливості представництва прокурором законних інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування суд виходить з правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, згідно з якою прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Оскільки позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради з посиланням на її бездіяльність щодо захисту інтересів держави в галузі земельних відносин, які полягають у забезпеченні реалізації принципів охорони земель водного фонду, які безпосередньо впливають на право людини на безпечне довкілля, вказані посилання відповідача суд відхиляє, як відхиляє за недоказаністю і посилання на фіктивність листів ради про невжиття заходів з подання позову, твердження про неможливість віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, включення її до ландшафтного парку. Вирішуючи питання про пропуск строку позовної давності, суд виходить з правової позиції, вкотре підтвердженої постановою Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96)). Відтак суд приходить висновку, що позовна давність у цій справі не є пропущеною. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі «Tregubenko v. Ukraine» від 02.11.2004, заява № 61333/00, пункт 54). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Суд зазначає, що усунення перешкод Піщанській сільській раді з боку відповідача у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою є законним, оскільки здійснюється внаслідок недотримання відповідачем норм законодавства щодо заборони передачі у приватну власність земель водного фонду громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. У відповідності до ст. 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави. Метою усунення перешкод позивачу з боку відповідача у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, з огляду на надані прокурором докази у виді висновку Інституту проблем природокористування та екології НАН щодо статусу земельних ділянок, які відведені громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, є збереження вказаного об`єкта, який впливає на стан екологічної мережі та використання якого може негативно вплинути на використання територій, що утворюють екологічну мережу, призвести до порушення природних ландшафтів і поверхні ґрунту, тобто призвести до порушення екологічної безпеки та порушення екологічної рівноваги. Вказане зумовлює нагальну потребу вжити відповідні заходи задля збереження існуючого стану земельної ділянки у загальних інтересах. Щодо критерію пропорційності суд зауважує таке. У пункті 71 рішення у справі «Rysovskyy v. Ukraine» від 20 жовтня 2011 року ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар. Перевіряючи добросовісність / недобросовісність відповідача, суд звертає увагу на таке. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Відповідач отримавши права й обов`язки власника на підставі розпорядження посадової особи органу державної влади, з приводу правомірності дій якого розпочате кримінальна справа та яка закрита за відсутності в діянні складу злочину внаслідок внесення змін до ч. 2 ст. 364 КК України. Починаючи з 2008 року відповідач не розпочав використання вказаної земельної ділянки, на що вказують надані прокурором знімки земельної ділянки. Жодних дій, спрямованих на використання свого права не вчинив. З таких дій відповідача слідує, що відповідач не мав на меті використовувати земельну ділянку за призначенням. Знаючи про неможливість набуття права власності на земельну ділянку водного фонду для ведення особистого селянського господарства, розташованого, фактично, на острові, подав відповідну заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Внаслідок викладеного суд вважає, що відповідач фактично мав намір незаконно отримати право приватної власності на земельну ділянку та позбавити державу (до форми власності якої вона належала на час прийняття рішення) права власності на вказаний об`єкт, що є проявом недобросовісної поведінки. При цьому, доказів того, що відповідача тим чи іншим чином ввели в оману, в тому числі і посадові особи органів державної влади чи місцевого самоврядування, щодо можливості набуття права власності та правовий порядок, який би надавав таке право суду не надано. Отже, немає жодних підстав вважати, що перед тим, як вчиняти дії, спрямовані на набуття права власності у відповідача були перешкоди ознайомитися із зазначеними вище вимогами законодавства та зробити висновки щодо правового режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності. З огляду на викладене у цій справі суд висновує, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна. За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право відповідача мирно володіти майном, яке він за добросовісної поведінки не міг отримати у власність, є для нього надмірним тягарем. Разом із цим відповідач не позбавлений можливості ініціювати судовий процес та заявити, зокрема, вимогу про стягнення з державного органу, за рішенням якого набуто право відповідачем витрат, пов`язаних із діями, спрямованими на перехід права власності на спірну земельну ділянку та подальшим вчиненням відповідачем правомірних і необхідних дій стосовно цього об`єкта. Відповідна вимога, у випадку її заявлення відповідачем має бути розглянута судом у процесі, в межах якого суду слід надати оцінку доводам позивача та доказам, наданим на підтвердження понесених ним обґрунтованих витрат. Аналогічно орган місцевого самоврядування, якому в процесі внесення змін в законодавство передана спірна земельна ділянка, не позбавлена можливості заявити до відповідача вимогу про відшкодування збитків, завданих об`єкту водного фонду. З огляду на викладене вище суд вважає втручання держави у право відповідача пропорційним меті контролю за цим об`єктом задля його збереження у загальних інтересах. Інші доводи та аргументи сторін, викладені у заявах по суті справи, з огляду на відсутність доказів на їх підтвердження, як самі по собі так і у сукупності з іншими не можуть бути підставою для задоволення чи відмови в задоволенні позову, а тому не приймаються судом до уваги та не досліджуються. Крім того, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи сплату прокурором при зверненні з позовом судового збору, задоволення позову, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у справі, понесені позивачем при сплаті судового збору шляхом стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при подачі позову та повернення позивачу надміру сплаченого судового збору. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved