Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав в якому просить: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову представник позивача - адвокат Пілігрім П.О. в уточненій позовній заяві (а.с. 59-63) зазначив, що з 16.04.2005 року позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15.10.2012 року розірваний. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Спочатку сімейне життя між сторонами склалось добре, про те, згодом позивач почала відчувати, що їх сімейні стосунку з відповідачем стають все більше холодними, не дружні. Через постійні конфлікти, спільне життя стало неможливим. В результаті наведеного, сімейне життя сторонами стрімко погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення сімейних відносин. 21.01.2015 року від сумісного проживання з [PERSON] у відповідача народилась дочка - [PERSON] , батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . 29.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. З дати розірвання шлюбу між сторонами, дочка [PERSON] проживає із позивачем. Відповідач відсторонився від виконання батьківських обов`язків та взагалі не приймає участі у вихованні дитини, не телефонує ні дочці, ні матері аби поцікавитися успіхами, здоров`ям або матеріальним становищем дитини. Так, відповідач зовсім не цікавиться життям своєї дочки, остання їх зустріч відбулася у 2013 році. Мати дитини неодноразово намагалась залучити батька до виховання дитини, організовувала зустрічі, сприяла спілкуванню батька і дитини, проте відповідач не бажав спілкування із дитиною, ухилявся від зустрічей, ігнорував потреби дитини у спілкуванні з батьком. Під час окремого проживання [PERSON] не намагався налагодити та підтримати нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечити доньку всім необхідним для нормального розвитку та становища. 25.05.2015 року заочним рішенням Красноградського районного суду по справі №626/872/15-ц змінено розмір аліментів з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] на 1/6 частину з усіх видів заробітку (доходу). 27.12.2022 року представником було направлено адвокатський запит до Служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради з метою отримання необхідної для справи інформації, а саме, наявну в розпорядженні служби стосовно звернення батька щодо неправомірних дій матері [PERSON] або порушень його прав як батька з боку матері. 11.01.2023 року адвокатом отримано зазначену відповідь якою повідомлено, що будь-яких звернень від [PERSON] щодо неправомірних дій матері [PERSON] або порушень його прав як батька дитини з боку матері не було. З чого вбачається, що позивач не чинила жодних дій, які могли вказувати на вчинення останньою перешкод у спілкуванні із дитиною. Крім того, відповідач не приймає участі в додаткових витратах по утриманню дитини. Всі питання щодо виховання та утримання дочки вирішуються позивачем особисто. Дитина знаходиться на утриманні матері. [PERSON] не виконує покладених на нього законом обов`язків батька, нехтує ними, а отже ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідач взагалі не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не піклується про здоров`я дочки, не проявляє зацікавленості в її вихованні, не відвідує навчальний заклад та не цікавиться успішністю дочки, не забезпечує дитину всім необхідним для її здорового розвитку та не створює умов для отримання дитиною освіти, хоча має таку можливість. Останній раз батько відвідував і спілкувався із дитиною у 2013 році, тобто вже близько 10 років, з того часу батько не здійснював заходів, що вказують на його бажання для підтримання подальших відносин із дитиною та не знайшов часу для спілкування із дитиною. Відповідно до характеристики з навчального закладу, за час навчання дитини у школі батько [PERSON] не цікавився успішністю дочки, батьківські збори не відвідував, зв`язок зі школою та вчителями не підтримував. До наведеного, 25.03.2015 року відповідачем надано нотаріальну заяву, за якою останній відмовляється від батьківських прав на дочку [PERSON] та надає згоду на її усиновлення. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, нехтування відповідачем своїми обов`язками, що додатково підтверджується нотаріальною заявою від 25.03.2015 року. Рух справи в суді. Ухвалою Краснограградського районного суду Харківської області від 24.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та ухвалою від 08.06.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від Служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради 16.02.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу за відсутності представника служби, позовні вимоги не підтримують. (а.с. 31) Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України надали суду Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради щодо розв`язання спору від 14.02.2023 року. Позиція учасників справи в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - Пілігрім П.О. позовні вимоги підтримав на задоволенні позову наполягав з підстав викладених у позовній заяві, оскільки відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою не займається вихованням дочки, не спілкується з нею, не приймає участі в додаткових витратах по утриманню дитини та ще у 2015 році надав дозвіл на усиновлення дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, а також пояснив, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , у нього було бажання спілкуватися з донькою, але колишня дружина була проти. Після декілька спроб побачитися з дитиною, які не надали ніяких результатів, він подав заяву до Красноградської районної державної адміністрації Харківської області, щодо встановлення днів та годин спілкування з дитиною. Йому було призначено спілкування з малолітньою дочкою [PERSON] , але після винесення розпорядження він знову намагався зустрітися з дочкою, але колишня дружина зустрічала його не дружелюбно та не давала дочку. Крім того в нього склались неприязні стосунки з новим чоловіком колишньої дружини, у зв`язку із чим виникали сварки. Щоб не травмувати дитину постійними сварками він залишив будь-які спроби спілкування з дитиною. Заяву про відмову від батьківських прав написав у 2015 році на прохання колишньої дружини не обдумавши наслідки. Він постійно відгукується на прохання колишньої дружини з питань пов`язаних із вихованням дитини. Останнього разу ходив із нею до відділу реєстрації актів цивільного стану з приводу зміни прізвища дитини, але перед тим як подати відповідні документи на зміну прізвища дочки позивачка передумала подавати документи. Він проти позбавлення батьківських прав та має бажання спілкуватися з дочкою. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Мужичук Л.Б. позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки даний позов є безпідставний та не підтверджений відповідними доказами. Крім того звертала суд увагу, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тобто позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Представник служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради - Кічка Р.С. в судовому засіданні 29.06.2023 року та Дем`яник Н.Л. в судовому засіданні 04.10.2023 року заперечували проти задоволення позову, оскільки відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] . Пояснення свідків. Свідок неповнолітня [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснила, що батько вже багато років із нею не спілкується, не цікавиться її життям, не турбується про неї, своїм батьком вона вважає теперішнього чоловіка матері. Мати їй не перешкоджає у спілкуванні з батьком. Батько перестав з нею спілкуватися та турбуватися одразу після розірвання шлюбу з матір`ю. На даний час вона хоче змінити своє прізвище з [PERSON] на таке як у метрі та вітчима « [PERSON] ». Так як батько ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо її виховання то вважає, що позбавлення його батьківських прав відносно неї буде відповідати її інтересам. Позиція суду. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.2005 року, який рішенням Красноградського районного суду Харківської області №2021/2310/2012 від 15.10.2012 року розірваний. Від шлюбу сторони по справі мають дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] , [INFO] , залишена проживати з матір`ю (підтверджується рішення Красноградського районного суду Харківської області №2021/2310/2012 від 15.10.2012 року). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. У відповідності до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої про живає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Положеннями ст.164 СК України передбачено, що однією із підстав для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. При цьому, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (ч.ч.5,6 ст.19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року №02-24/741 враховуючи відсутність вагомих підстав орган опіки та піклування виконавчого комітету вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенні до неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року встановлено, що шлюб між батьками неповнолітньої [PERSON] розірвано 15.10.2012 року, дитина проживає з матір`ю. Відповідно до пояснень батька дитини [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] , у нього було бажання спілкуватися з дочкою, але колишня дружина була проти. Розпорядженням Красноградської РДА від 03.09.2012 року №437 [PERSON] призначено дні та години спілкування з дочкою за адресою: [ADDRESS] . Після винесення розпорядження [PERSON] намагався зустрічатися з дочкою, але колишня дружина не давала дочку. Також у [PERSON] склались не приязні стосунки з новим чоловіком [PERSON] . [PERSON] проти позбавлення його батьківських прав та має бажання спілкуватися з дочкою. Тобто органом опіки і піклування не виявлено умисної поведінки батька щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. З врахуванням наведеного та зібраних і досліджених у справі доказів, суд не вбачає підстав для відступлення від вказаного вище висновку, оскільки він є він обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню дитини, а також встановити, що він ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Суд в черговий раз наголошує, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При цьому жодної з вищевказаних обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не цікавиться дитиною, не піклується про неї, не приймає участь у її вихованні, що спростовується Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенні до неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того суд не бере до уваги написану відповідачем по справі [PERSON] 25.03.2015 року нотаріально завірену заяву про відмову від батьківських прав на дитину та надання дозволу на її усиновлення, оскільки відповідач стверджує, що дана ним заява була написана на прохання колишньої дружини і він на той момент не обдумав наслідки написання такої заяви, тобто на даний час у відповідача змінилось ставлення до дитини та своїх батьківських обов`язків, крім того суд враховує що вказана заява була написана більше восьми років тому і з того часу ніхто не виявив бажання її усиновити. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено: « Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.» Разом із тим, з врахуванням встановлених судом обставин, ситуації, яка сталась в родині, а саме що мати обмежила спілкування дитини із батьком, суд в даному випадку не враховує думку дитини, оскільки позбавлення батьківських прав батька відносно неї буде суперечити її інтересам. У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року №331/5427/17 зазначено: «Батьківські права основані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною та матір`ю конфлікту чи погіршення їхніх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав». Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матері (батька) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Під час розгляду справи [PERSON] заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки і наголошував на тому, що намагається відновити спілкування з дочкою, яка поки не бажає з ним спілкуватися. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд в черговий раз наголошу, що ухиленням від виконання обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена положеннями п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дочки в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того у справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки, під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed