Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фнанс»), в якому просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті у виконавчому провадженні № [NUMBER] грошові кошти за виконавчим написом нотаріуса в розмірі 2 952,29 грн; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А. А. на його користь безпідставно набуті у виконавчому провадженні № [NUMBER] грошові кошти в сумі 486,61 грн, які складаються з 295,23 грн основної винагороди приватного виконавця і 191,38 грн витрат виконавчого провадження. Свої вимоги мотивує тим, що 05 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис за реєстраційним № 26998, на підставі якого 03 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем А. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] щодо примусового стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в сумі 22 843,20 грн. Цією ж постановою стягнуто з позивача основну винагороду приватного виконавця в розмірі 2 279,32 грн. Також, 03 червня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача 191,38 грн мінімальних витрат виконавчого провадження. В порядку виконання зазначеного виконавчого напису, з його пенсії, у період з 01 серпня 2021 року по 31 січня 2022 року, було стягнуто грошові кошти на загальну суму 3 438,90 грн. Позивач зазначає, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 24 березня 2022 року, вищевказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачами грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом, оскільки кошти до цього часу не повернуті. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачам 15-денний термін для надання відзиву. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. З матеріалів справи вбачається, що сторони отримали копії ухвали про відкриття провадження, а відповідачі - також копію позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та розпискою. Відповідачі у встановлений судом строк, не скористалися своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки учасники справи в судове засідання не викликались, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що 03 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем А. А. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого напису № 26998, виданого 05 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Остапенком Є. М. Цього ж дня в межах вказаного виконавчого провадження винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 24 червня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 24 березня 2022 року, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. від 05 травня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 26998, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованості у розмірі 22 843,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставина щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не доказується. Зі змісту довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області вбачається, що з пенсії позивача здійснювалося відрахування заборгованості на підставі постанови від 24 червня 2021 року ВП № [NUMBER], виданої приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем А. А. Починаючи з серпня 2021 року по січень 2022 року з пенсії [PERSON] на виконання вищевказаної постанови відраховувалося щомісячно 573,15 грн, що в загальному становить 3 438,90 грн. Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, враховуючи, що підставою для набуття коштів відповідачем був виконавчий напис № 26998 від 05 травня 2021 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для набуття та утримання ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» коштів у сумі 2 952,29 грн стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису, відсутня. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав для утримання набутих коштів не надав. З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» безпідставно набутих грошових коштів у сумі 2 952,29 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 486,61 грн, то суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведеної норми права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вказана позиція підтверджується постановою Верховного суду від 05 лютого 2020 року по справі № 201/8493/18. Судом установлено, що з позивача на користь приватного виконавця стягнуто основну винагороду та витрати на проведення виконавчих дій. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження № [NUMBER] позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника незаконними не визнавались. Отже, відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Ураховуючи викладене, позов у цій частині не підлягає задоволенню. Суд, ураховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 853,46 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial