Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» в особі представника Ткаченко Б.Т. звернулося до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в якому просило суд: - ухвалити рішення, яким звільнити з-під арешту майно, а саме квартиру [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер 52824105, виданий 01.08.2018 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ. Позовні вимоги мотивовані тим, що між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту. У забезпечення наданого кредиту за кредитним договором, був укладений договір іпотеки за реєстровим №6127, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., об`єктом обтяження за яким є квартира за адресою: [ADDRESS] , загальна площа, 73.4 кв.м. 13 лютого 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ -КОЛЕКТ» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги. Таким чином, ТОВ «КЕЙ -КОЛЕКТ» набуло право Кредитора за кредитним договором, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , а також право Іпотекодержателя за Договором іпотеки. В ході моніторингу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачем було виявлено, що на іпотечному майні наявне обтяження, застосоване на підставі постанови про арешт майна боржника серія та номер 52824105, виданої 01.08.2018 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ. Зазначений арешт на майно перешкоджає та унеможливлює здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ -КОЛЕКТ» своїх прав як Іпотекодержателя, зокрема, унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підлягає скасуванню. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року було витребувано з Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) належним чином завірену копію постанови серія та номер 52824105, видана 01.08.2018р, видавник Другий Суворовського ВДВС ОМУЮ, головний державний виконавець Теличко Н.Б., а також інформацію про особу стягувача, в інтересах якої було накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно постанови серія та номер 52824105, виданої 01.08.2018р., видавник Другий Суворовський ВДВС ОМУЮ, головний державний виконавець Теличко Н.Б. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 березня 2023 року закрито підготовче\~провадження та\~призначено до\~судового розгляду\~по суті. Представник позивача ТОВ «КЕЙ -КОЛЕКТ» до судового засіданні не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на офіційному сайті суду, в порядку статей 128, 130 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Суворовського відділу державної виконавчої ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) не забезпечив участь свого представника у судове засідання, про час, дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Враховуючи наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення відповідачами причин неявки на судове засідання, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч.2\~ ст. 247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11081290000 від 21.11.2006 року та договір про надання споживчого кредиту № 11081312000 від 21.11.2006 року. В забезпечення кредитних договорів, 21.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, за реєстровим №6127, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., об`єктом обтяження за яким є квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73.4 кв.м. 13 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ -КОЛЕКТ» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., за реєстровим № 649-650, за яким ТОВ «КЕЙ -КОЛЕКТ» прийняло право вимоги за договором іпотеки. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 03.09.2019 року, наявне обтяження на майні - квартирі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73.4 кв.м., підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 52824105, виданий 01.08.2018 року, видавник: головний державний виконавець Другого Суворовського ВДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області Теличко Н.Б. На виконання ухвали суду від 16.11.2022 року, щодо надання копії постанови про арешт майна боржника та інформації про особу стягувача, в інтересах якого було накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) до суду надійшла відповідь від 09.12.2022 року № 71164, з якої вбачається, що надати копію постанови не вбачається можливості, оскільки строк зберігання виконавчого провадження становить три роки. Виконавче провадження № 52824105 було завершено 30.08.2018 року, та станом на 09.12.2022 року знищено. Стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є Суворовське об`єднане УПФУ України в Одеській області. Позивач ТОВ «КЕЙ -КОЛЕКТ» у позовній заяві стверджує, що зазначений арешт на майно перешкоджає та унеможливлює здійснення ТОВ « КЕЙ -КОЛЕКТ» своїх прав як Іпотекодержателя, зокрема, унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно умов Іпотечного договору від 21.11.2006 року, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки і таке право підлягає захисту, в тому числі і шляхом зняття арешту з предмету іпотеки, накладеного в забезпечення виконання вимог інших кредиторів, які не є іпотекодержателями, а тому просить звільнити квартиру (предмет іпотеки) з-під арешту. Однак, суд критично розцінює зазначене твердження позивача з огляду на наступне. Статтями\~546\~та\~575 ЦК України\~визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека. Іпотека\~це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому\~Законом України «Про іпотеку»\~(абз. 3\~ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша\~статті 4 Закону України «Про іпотеку»\~у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки). Відповідно до ч. 6, 7\~ст. 3 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки). Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до\~ст. 7 ЗУ «Про іпотеку»\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до\~ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»\~сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно п. 4.2 Іпотечного договору від 21.11.2006 року звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до п.5.1 Іпотечного договору від 21.11.2006 року у разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки, як способу задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3\~ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»), Іпотекодержатель реалізує норми\~ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Як зазначалось судом раніше, на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника серія та номер 52824105, виданої 01.08.2018 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ. Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(№ 1952-IV) однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, 03.07.2018 Верховна Рада України прийняла\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»\~(№ 2478-VIII) та згідно з пунктом 10\~розділу І цього Закону\~частину четверту\~статті 24 Закону № 1952-IV\~парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому\~статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку", за умови що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровано після державної реєстрації іпотеки». Таким чином, наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»\~застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої\~статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього\~Закону\~(пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону). Згідно з пунктом 1 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»\~цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Закон був опублікований 3 листопада 2018 року, набрав чинності 4 листопада того року та був введений у дію 4 лютого 2019 року. Отже, іпотекодержатель, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»\~або шляхом продажу предмета іпотеки будь\~якій особі\~покупцеві у порядку, встановленому\~ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». За змістом зазначеного припису п. 7 ч. 4\~ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(№ 1952-IV) обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним права власності на цей об`єкт. Вказаний висновок було сформовано у постанові Великої Палата Верховного від 08.06.2021 за результатами розгляду справи № 346/1305/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, за змістом п. 7 ч. 4\~ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(№ 1952-IV) станом на день звернення до суду позивача, який 13.02.2012 року набув права іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, зареєстрованої за банком 02.08.2007 року, наявність обтяжень речових прав на квартиру, зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після державної реєстрації іпотеки, на підставі постанови про арешт майна боржника, не може бути підставою для відмови ТОВ «Кей Колект» у державній реєстрації права власності на квартиру у порядку, встановленому статтями\~37,\~38 ЗУ «Про іпотеку». Така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію 4 лютого 2019\~року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Згідно правових позицій постанов Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 761/31581/19, від 27.11.2019 у справі № 331/3944/18, накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності. Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (постанови Верховного Суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц). З огляду на вищевикладене суд констатує, що накладений арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не порушує зареєстровані права та інтереси іпотекодержателя ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на зазначене вище майно, які можуть бути задоволені згідно з їх першочерговим пріоритетом шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку, у відповідності до ст.\~36,\~37,\~38 Закону України «Про іпотеку». Згідно з приписами ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями\~ст. 10 ЦПК України. Згідно зі\~статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст. 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді дано справи. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь\~які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2\~ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.\~79,\~80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~закраплене положення, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд доходить висновку, що звертаючись до суду з позовом, ТОВ « КЕЙ-КОЛЕКТ » не довело належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів, зокрема, його право як іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки через накладення на арешту на квартиру постановою про арешт майна боржника. Крім того, суд зазначає що відповідачами у справах за такою категорією спорів є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах. Таке правозастосування узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), які враховуються судом, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно, у даному випадку крім боржника [PERSON] , відповідачем по справі повинно було бути Суворовське об`єднане УПФУ України в Одеській області, оскільки саме в його інтересах державним виконавцем у виконавчому провадженні № 52824105 накладався арешт на майно. З метою роз`яснення позивачеві належного складу учасників справи, за таким предметом спору, суд неодноразово визнавав явку представника ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ» до судового засідання обов`язковою, разом із тим позивач так і не забезпечив явку до судового засідання свого представника. Згідно пункту 4 частини 2 статті 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд: вирішує питання про вступ у справу інших осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. З огляду на вищевикладене, надавши оцінку встановленим у справі обставинам та доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed