Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання матері дитини інваліда, з якою проживає дитина. 13 лютого 2010 року позивачка уклала із відповідачем шлюб, який був зареєстрований Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запит про шлюб за № 98. Від шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №44 вчинений 14.01.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Дочка є дитиною-інвалідом до 18 років, що підтверджено медичним висновком № 33 від 13.04.2012р., виданим Комунальною установою "Дитяча міська поліклініка №6". Згідно з поставленим діагнозом "Хвороба Дауна", дитина має затримку психо-речового розвитку та помірну розумову відсталість. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07.03.2019 року шлюб між сторонами розірваний; після розірвання шлюбу залишено прізвища: відповідачу - [PERSON] , позивачці - [PERSON] ; визначено місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , з матір`ю (позивачем); стягнуто з відповідача (батька дитини) аліменти на утримання доньки у розмірі 2000 грн., щомісяця, починаючи з 29.08.2018 року і до досягнення повноліття дитиною. Згідно з випискою із будинкової книги № 51 від 05.02.2020 року позивачка та її малолітня донька зареєстровані і мешкають за адресою: [ADDRESS] . Адреса реєстрації позивачки також зазначена в довідці № л4-50305-ф/л від 16.03.2020 р. 18 січня 2020 року позивачка уклала новий шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивачка не має змоги працювати та заробляти достатньо коштів на утримання, лікування і розвиток доньки оскільки вона потребує постійного цілодобового нагляду. У свою чергу відповідач не несе додаткових витрат на утримання доньки та обмежується лише сплатою аліментів у розмірі 2000 грн. У додаткових витратах на дитину відповідач участі не приймає. Позивачка просить суд врахувати, що їх спільна з відповідачем дитина страждає на тяжку хворобу - має діагноз «Синдром Дауна». Дитина потребує постійного лікування та реабілітації, а обов`язок щодо виховання, лікування та фізичного і духовного розвитку дитини фактично виконує одна мати (позивачка). З часу призначення судом аліментів позивачка самостійно здійснила витрати на утримання дитини, які є необхідними у зв`язку із хворобою дитини загальний розмір документально підтверджених яких за 2020-2021 року становить 162403,9 грн., з яких 1/2 частки становить 81201,95 грн. Також позивачка зазначає про поліпшення майнового стану відповідача після постановлення судового рішення про призначення аліментів. У зв`язку з наведеним, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини, змінити розмір аліментів та стягнути аліменти на утримання матері дитини інваліда, з якою проживає дитина, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу. Правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав. Тому, суд здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. На підставі наявних у справі доказів судом встановлено наступне. 13 лютого 2010 року позивачка уклала із відповідачем шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запит про шлюб за № 98. Від шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №44 вчинений 14.01.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Дочка є дитиною-інвалідом до 18 років, що підтверджено медичним висновком № 33 від 13.04.2012р., виданим Комунальною установою "Дитяча міська поліклініка №6". Згідно з поставленим діагнозом "Хвороба Дауна", дитина має затримку психо-речового розвитку та помірну розумову відсталість. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07.03.2019 року шлюб між сторонами розірваний; після розірвання шлюбу залишено прізвища: відповідачу - [PERSON] , позивачці - [PERSON] ; визначено місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , з матір`ю (позивачем); стягнуто з відповідача (батька дитини) аліменти на утримання доньки у розмірі 2000 грн., щомісяця, починаючи з 29.08.2018 року і до досягнення повноліття дитиною. Згідно з випискою із будинкової книги № 51 від 05.02.2020 року позивачка та її малолітня донька зареєстровані і мешкають за адресою: [ADDRESS] . Адреса реєстрації позивачки також зазначена в довідці № л4-50305-ф/л від 16.03.2020 р. 18 січня 2020 року позивачка уклала новий шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивачка не має змоги працювати та заробляти достатньо коштів на утримання, лікування і розвиток доньки оскільки вона потребує постійного цілодобового нагляду. Відповідач не несе додаткових витрат на утримання доньки та обмежується лише сплатою аліментів у розмірі 2000 грн. У додаткових витратах на дитину відповідач участі не приймає. З часу призначення судом аліментів позивачка самостійно здійснила витрати на утримання дитини, які є необхідними у зв`язку із хворобою дитини загальний розмір документально підтверджених яких за 2020-2021 року становить 162403,9 грн., з яких 1/2 частки становить 81201,95 грн. Водночас, судом встановлено поліпшення майнового стану відповідача після постановлення судового рішення про призначення аліментів. Судом встановлено, що між [PERSON] (клієнт) та адвокатом Левітом Віктором Семеновичем укладено договір про надання правничої допомоги від 03 квітня 2023 року, предметом якого є надання правової допомоги при провадженні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання матері дитини інваліда, з якою проживає дитина (п. 1.2.). Згідно умов вказаного договору (п. 5.1.) клієнт сплачує адвокату плату (гонорар) у сумі 20000,00 грн. Згідно п. 5.2. визначена п. 5.1. договору плата сплачується адвокату в наступному порядку протягом 30 календарних днів з дня постановлення рішення судом першої інстанції по цивільній справі, яка визначена п. 1.2. цього Договору. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. За змістом ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.\~185\~СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 18 Постанови від\~15.05.2006\~N\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" до передбаченої ст.\~185\~СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до ст. 181, 182 СК України. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~N\~789-XII\~від 27\~лютого 1991\~року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~18.12.2009\~року N\~14\~"Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі" зазначено, що "в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом N\~3477\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі". Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 "Рівноправність подружжя" Протоколу N 7 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України N 475/97-ВРвід 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.\~8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Позивачем підтверджено розмір додаткових витрат, пов`язаних утриманням та лікуванням дитини з урахуванням стану її здоров`я та потребою у постійному лікуванні, належними доказами, а саме медичною документацією та розрахунковими документами про здійснені витрати на навчання дитини. Враховуючи,\~що позивачка\~здійснила додаткові\~витрати на\~утримання дитини\~у розмірі\~162403,9\~грн.,\~з яких\~1/2\~частки,\~що становить\~81201,95\~грн. підлягає стягненню із відповідача. Щодо вимог про зміну розміру аліментів. Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями статті 183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В частині першій статті 192\~СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року N\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справи\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13. Під час вирішення даної позовної вимоги суд враховує наступне: стан здоров`я дитини, яка має тяжкий невиліковний діагноз; відсутність участі батька у здійсненні догляду за дитиною, яка потребує цього; перебування дитини на повному утриманні матері; потреба у постійних значних витрат на лікування та розвиток дитини; майновий стан батька дитини. Щодо вимог про збільшення аліментів на утримання матері дитини інваліда, з якою проживає дитина. Сімейним Кодексом України визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю. Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005р. N 2961-IV(з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вказана норма встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: 1) один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом; 2) дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; 3) цей з подружжя опікується нею; 4) другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, є не тільки наявність в дитини інвалідності, але й неспроможність дитини обходитись без постійного стороннього догляду, а також наявність в другого з подружжя можливості надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У статті 137 ЦПК України вказано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Судом встановлено, що між [PERSON] (клієнт) та адвокатом Левітом Віктором Семеновичем укладено договір про надання правничої допомоги від 03 квітня 2023 року, предметом якого є надання правової допомоги при провадженні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання матері дитини інваліда, з якою проживає дитина (п. 1.2.). Згідно умов вказаного договору (п. 5.1.) клієнт сплачує адвокату плату (гонорар) у сумі 20000,00 грн. Суд вважає, що зазначена сума відповідає принципу співмірності та враховує, що згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином,

Outcome: approved