Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Свої вимоги мотивувала тим, що постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року по справі №369/1440/19, яка набрала законної сили, було визнано за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, загальною площею 226,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер 3222484405:03:002:5052 та право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0749 га, кадастровий номер 3222484405:03:002:5052, за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований будинок. Проте, вільно володіти та користуватися належним їй майном на праві власності не має можливості, оскільки відповідач на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджає їй в здійсненні права на проживання в даному будинку. Відповідач на контакт не йде, поводить себе агресивно, її звернення щодо порушення її майнових прав ігнорує, без попередження змінив вхідні замки, створюючи перешкоди у користуванні та не впускаючи її до житла, ключі не надає, що в свою чергу унеможливлює їй вільний доступ до належної їй частини житлової площі та її особистих речей, меблів, предметів побуту. У зв`язку з чим 31.12.2022 позивач була змушена звернутися з відповідною заявою до СРПП ВП №4 Бучанського РУП, у якій повідомила про те, що відповідач перешкоджає їй потрапити до власного будинку. На підставі викладеного, просила суд: Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні житловим приміщенням, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати їй ключі від зазначеного житлового приміщення та хвіртки. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073, 60 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області 20.03.2023 року заяву про самовідвід судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. задоволено. Передано матеріли справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном для вирішення питання про визначення судді для розгляду справи, в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 15.06.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заяви зазначає, що позивачем до позовної заяви не додано ні рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт, ні підтвердження прийняття в експлуатацію будинку за адресою [ADDRESS] , який за твердженням позивача належить їй на праві часткової власності. Вказує, що тільки після прийняття будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на будинок, або на його частину, в Державному Реєстрі прав виникає право власності на будинок (житлове приміщення). Саме із цього моменту новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як об`єкта цивільного права. Зазначає, що матеріали справи не містять доказу, передбаченого чинним законодавством , права власності на частину будинку, який введений в експлуатацію і право власності на який зареєстровано в передбаченому законом порядку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Стосовно копії долученого до матеріалів справи Протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 31.12.2022 року можна зазначити наступне. Сам по собі факт звернення заявника до поліції не може бути підтвердженням факту належності на праві власності нерухомості або ж перешкоджання здійснення прав власності. Стосовно відео невідомого походження хочу зазначити, що воно не може бути ні належним, ні допустимим доказом в даній справі, оскільки невідомо де саме відбуваються події, зображені на відео і невідомо чий голос на відео. Більше того, якщо особа не давала згоди на запис свого голосу даний доказ є недопустимим, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення ч.3 ст.62 Конституції України №12-рп/2011 від 20.10.2011 р. Тому просить суд визнати долучений відеозапис неналежним і недопустимим доказом. Також зазначає, що якщо співвласник просить суд захистити його порушене право шляхом вселення до житлової нерухомості, Позивачу необхідно зазначити, у разі, якщо він є співвласником, чи виділена його частка в натурі і чим це підтверджується і зазначити вимоги тільки про вселення до належної йому виділеної частки в натурі, в іншому випадку подібні вимоги будуть порушувати права іншого співвласники. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2023 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справ до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судове засідання позивач не з`явився, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. У задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено,\~що постановою\~Київського апеляційного\~суду від\~18.06.2020\~року визнано\~за [PERSON] та\~ [PERSON] за\~кожним право\~власності на\~1/2\~частину житлового\~будинку,\~загальною площею\~226,5\~кв.м.,\~розташований за\~адресою: [ADDRESS] ,\~на земельній\~ділянці площею\~0,0749\~га,\~кадастровий номер\~3222484405:03:002:5052.\~Визнано за\~ [PERSON] та\~ [PERSON] за\~кожним право\~власності на\~1/2\~частину земельної\~ділянки,\~площею 0,0749\~га,\~кадастровий номер\~3222484405:03:002:5052,\~за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований будинок. Як убачається з матеріалів справи, відповідач перешкоджає у здійсненні прав на проживання у цьому будинку, що підтверджується заявою до СРПП ВП №4 Бучанського РУП від 31.12.2022 року. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 355 Цивільного кодексу України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Згідно частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі N 712/1936/16-ц (провадження № 61-2984св18) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Отже, статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Норми ст. 391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в ЦК України. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши обставини справи та матеріали судової справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача до житлового приміщення за вказаною адресою та дійшов до висновку про задоволення похідної вимоги щодо заборони відповідачу чинити перешкоди позивачці у користуванні квартирою та зобов`язання передати їй ключі від зазначеного житлового приміщення та хвіртки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved