Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом. Предметом позову є стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Москва, у відшкодуванні моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду 1000000,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. На підставі розпорядження № 01-08-666 від 03.07.2023 року щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 761/34216/21 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2023 року призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.09.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] стало відомо, що майно, яке йому належить на праві власності, а саме: квартира у [ADDRESS] ; автомобіль HYUNDAI TUCSON 2.7, номер шасі [NUMBER] , держаний номер [NUMBER] , 2007 року випуску; земельна ділянка: кадастровий номер 3221289002:02:010:003, яка знаходиться у с. Переможець, Броварського району, Київської області, 0,2га по вул. Перемоги арештовані на підставі постанови слідчого відділу УСБУ у м. Севастополі. Вказану постанову Позивач у справі не отримував, про хід розслідування не повідомлявся. Відповідно до інформації, яка знаходиться на сайті МВС - [INFO] - [PERSON] , [INFO] перебуває у розшуку на підставі постанови слідчого ГУ СБУ у м. Севастополі від 27.08.2012 року. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2018 року зобов`язано слідчого ГСУ СБ України у кримінальному провадженні № 22013140000000026 вжити заходів з метою забезпечення надання захиснику підозрюваного [PERSON] - адвокату Івасину Олександру Романовичу, постанову про оголошення у розшук [PERSON] у кримінальному провадженні № 22013140000000026 від 27.08.2012 року та зупинення вказаного кримінального провадження. В порушення вказаної ухвали Служба безпеки України відмовила у видачі вказаних постанов у своїй відповіді від 23.01.2018 року. У всіх відповідях Служба Безпеки України повідомляє, що жодний із органів служби безпеки не є органом, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №22013140000000026. В свою чергу Прокуратура АРК у своїй відповіді від 14.03.2018 року повідомило адвокату Івасину O.P., що кримінальні провадження відносно [PERSON] у провадженні ГУ СБ України в АР Крим (з дислокацією у м. Херсоні) та у провадженні прокуратури АР Крим не перебувають. На підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2018 року Генеральна прокуратура України внесла відомості до ЄРДР № 42018000000001461 за ст. 372 КК України. В подальшому захисник Івасин O.P., на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» звернувся до Генеральної прокуратури України з клопотання про визначення підслідності, проте вказане клопотання розглянуте не було, а була надана відповідь не по суті клопотання. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2019 року зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України виконати вимоги ст. 220 КПК України та розглянути клопотання адвоката Івасина O.P. в інтересах [PERSON] від 22.10.2018 року в рамках кримінального провадження № 22013140000000026. Проте вказана ухвала виконана не була, Генеральна прокуратура України направила аналогічні відповіді, які до цього направляла адвокату, проте у вигляді постанови, вказані відповіді не оформила, тобто не виконала вимоги ст. 220 КПК України. Представник Позивача звернувся в інтересах Позивача до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про визначення територіальної підсудності клопотання про скасування арешту майна. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києві від 23 липня 2018 року заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] задовольнила, визначила територіальну підсудність клопотання захисника Івасина O.P. в інтересах [PERSON] про скасування арешту майна, за Святошинським районним судом м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року клопотання захисника Івасина O.P. в інтересах [PERSON] про скасування арешту задоволено, скасовано арешт накладений постановою к/с № 310 від 23.04.2012 року старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБ України у м. Севастополі Кравченка A.C. Судом встановлено, що кримінальне провадження №22013140000000026 не ведеться, матеріали відсутні у органів досудового слідства, більше того судом констатовано, що «вказане кримінальне провадження, в якому відсутні будь-які матеріали кримінального провадження обмежує захисника у праві на оскарження та подання заперечень на вказану постанову». Права позивача обмежені, оскільки відповідно до відомостей МВС України, він перебуває у державному розшуку, проте кримінальне провадження, в рамках якого позивач перебуває у розшуку відсутнє, не відновлюється та не розслідується. У зв`язку з тим, що порушення вказаного кримінального провадження призвело до звільнення позивача з посади, складно оцінити тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тому позивач оцінює розмір моральної шкоди, яка нанесена арештом майна, перебування його у безпідставному розшуку та наявністю інформації про кримінальне провадження №22013140000000026 за підозрою громадянина [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України, у розмірі 1000000,00 грн. Відповідач-3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що стягнення шкоди з/через Казначейство України є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Також, необґрунтовано пред`явлення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 1000000,00 грн. Крім того, стягнення шкоди призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що Офіс Генерального прокурора у КП №22013140000000026 нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим не здійснював. Позивач належних і допустимих доказів незаконності (протиправності) дій і бездіяльності Офісу Генерального прокурора у цьому кримінальному провадженні, спричинення йому шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надано, у зв`язку із чим, не доведено факту заподіяння такої шкоди саме Офісом Генерального прокурора. Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що винесення постанови про притягнення [PERSON] як обвинуваченого, оголошення його у розшук, арешт його майна та зупинення кримінального провадження здійснені в межах повноважень органів досудового розслідуванням та на підставі законодавства. Зазначив, що позивачем не було надано доказів які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн. та не зазначено, з яких розрахунків він при цьому виходив. Відповідач-1 подав до суду додаткові пояснення в яких зазначив, що відповідними судовими рішеннями у задоволенні вимог відмовлено, представник позивача намагається використати цивільне судочинство для отримання іншої оцінки обставин, які вже досліджені слідчим суддею. В судове засідання, яке відбулось 30.11.2023 року, позивач та його представник не з`явились, представник подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні, яке відбулось 30.11.2023 року, представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити посилаючись на обставини викладені у відзиві і додаткових поясненнях. В судовому засіданні, яке відбулось 30.11.2023 року, представник відповідача-2 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити посилаючись на обставини викладені у відзиві і додаткових поясненнях. В судове засідання, яке відбулось 30.11.2023 року, відповідач-3 не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] стало відомо, що майно, яке йому належить на праві власності, а саме: квартира у [ADDRESS] ; автомобіль HYUNDAI TUCSON 2.7, номер шасі [NUMBER] , держаний номер [NUMBER] , 2007 року випуску; земельна ділянка: кадастровий номер 3221289002:02:010:003, яка знаходиться у с. Переможець, Броварського району, Київської області, 0,2га по вул. Перемоги арештовані на підставі постанови слідчого відділу УСБУ у м. Севастополі. Вказану постанову позивач у справі не отримував, про хід розслідування не повідомлявся. З метою встановлення обставин арешту позивач звернувся до адвоката Івасина О.Р., який направив адвокатські запити до Служби безпеки України. На адвокатські запити адвоката Івасина О.Р. Служба Безпеки України надала аналогічні відповіді від 15.11.2017 та від 20.12.2017 повідомила, що за даними ЄРДР за слідчим відділом УСБУ у м. Севастополі рахується кримінальне провадження № 22013140000000026 за підозрою громадянина [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України. Відповідно до інформації, яка знаходиться на сайті МВС - [INFO] - [PERSON] , [INFO] перебуває у розшуку на підставі постанови слідчого ГУ СБУ у м. Севастополі від 27.08.2012 року. На адвокатський запит адвоката Івасина O.P. від 11.12.2017 року про надання постанови про оголошення розшуку та про зупинення розслідування у кримінальному провадженні № 22013140000000026 за підозрою громадянина [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України, Служба безпеки України повідомила, що вказане клопотання виконати неможливо. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2018 року зобов`язано слідчого ГСУ СБ України у кримінальному провадженні № 22013140000000026 вжити заходів з метою забезпечення надання захиснику підозрюваного [PERSON] - адвокату Івасину Олександру Романовичу, постанову про оголошення у розшук [PERSON] у кримінальному провадженні № 22013140000000026 від 27.08.2012 року та зупинення вказаного кримінального провадження. Служба безпеки України відмовила у видачі вказаних постанов у своїй відповіді від 23.01.2018 року. Генеральною прокуратурою України за фактом невиконання службовими особами ГСУ СБУ ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києві від 05.01.2018 року до ЄРДР внесено відомості за № 42018000000000507 за ч. 2 ст. 382 КК України. В подальшому захисник звертався до Генеральної прокуратури України з клопотання про закриття кримінального провадження №22013140000000026, проте у своїх відповідях прокуратура АРК повідомила, що вказана справа не перебуває у провадженні, а тому таке клопотання не може бути розглянуте. В свою чергу Прокуратура АРК у своїй відповіді від 14.03.2018 року повідомило адвокату Івасину O.P., що кримінальні провадження відносно [PERSON] у провадженні ГУ СБ України в АР Крим (з дислокацією у м. Херсоні) та у провадженні прокуратури АР Крим не перебувають. На підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2018 року Генеральна прокуратура України внесла відомості до ЄРДР № 42018000000001461 за ст. 372 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2019 року зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України виконати вимоги ст. 220 КПК України та розглянути клопотання адвоката Івасина O.P. в інтересах [PERSON] від 22.10.2018 року в рамках кримінального провадження № 22013140000000026. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києві від 23 липня 2018 року заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] задовольнила, визначила територіальну підсудність клопотання захисника Івасина O.P. в інтересах [PERSON] про скасування арешту майна, за Святошинським районним судом м. Києва. Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року повідомлено Генеральну прокуратуру України та Службу Безпеки України про розгляд заяви захисника Івасина O.P. в інтересах [PERSON] щодо скасування постанови старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБ України у м. Севастополі від 23.04.2012 к/с№ 310 у кримінальному провадженні № 22013140000000026; визнано явку представників ГПУ та СБУ в судове засідання 24.09.2018 року обов`язковою. В судове засідання представники ГПУ та СБУ не з`явилися, матеріали кримінального провадження № 22013140000000026 не надали. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року клопотання захиника Івасина O.P. в інтересах [PERSON] про скасування арешту задоволено, скасовано арешт накладений постановою к/с № 310 від 23.04.2012 року старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБ України у м. Севастополі Кравченка A.C. Судом встановлено, що кримінальне провадження №22013140000000026 не ведеться, матеріали відсутні у органів досудового слідства, більше того, судом встановлено, що «вказане кримінальне провадження, в якому відсутні будь-які матеріали кримінального провадження обмежує захисника у праві на оскарження та подання заперечень на вказану постанову». У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Враховуючи обставини справи та індивідуально психологічні особливості, позивачу, завдано моральні страждання, ситуацією, що досліджується незаконним затриманням 04.02.2020 року, що в свою чергу є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, суд вважає, що у цій справі, такими органами є Служба безпеки України, Офіс Генерального прокурора, як особи, діями та бездіяльністю яких було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року, а відтак, спростовує посилання відповідачів про відсутність спричинення позивачу моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема перебування у розшуку, арешт майна, відчуття несправедливості, викликане незаконним діями/бездіяльністю посадових осіб Служби безпеки України та Офісу Генерального прокурора, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод в судах. Відтак установивши, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб Служби безпеки України та Офісу Генерального прокурора, позивачу було спричинено моральні страждання, суд робить висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Отже, суд приходить висновку, що позивачеві дійсно було заподіяно моральну шкоду, що виразилось у втратах немайнового характеру внаслідок моральних страждань. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд приходить до висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями працівників відповідачів-1,2 моральної (немайнової) шкоди, однак позивачем не було доведено розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, у зв`язку з цим, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідачів підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20000,00 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно частково задовольнити.

Outcome: partial