Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини; стягнути з [PERSON] додаткові витрати на дитину, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 21 000 грн. 00 коп.; стягнути з [PERSON] додаткові витрати на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 150 грн. 00 коп. щомісячно. Позовну заяву мотивує тим, що 05 лютого 2010 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. 16 вересня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення по справі № 569/6587/19, яким вказаний шлюб розірвано. Хоча фактично вони не проживали разом за кілька років до розірвання шлюбу. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Однак, до теперішнього часу вони не дійшли згоди щодо місця проживання дочки. Між ними склалися неприязні стосунки, внаслідок чого вона намагається уникати зайвого спілкування з відповідачем. Таким чином, ці обставини значно ускладнюють їх з дочкою життя і порушують їхні права та інтереси. Вона самостійно виховує та утримує спільну дочку з червня 2015 року, у зв`язку з цим виникла необхідність визначити місце проживання дитини з матір`ю, стягнути аліменти та додаткові витрати на утримання дитини. Зазначає, що вона повністю дбає про повноцінний розвиток дитини, організовує її життя, навчання, позашкільні заняття, репетиторів, дозвілля, відпочинок. Натомість відповідач ніяким чином не допомагає, не бере ніякої участі в утриманні та вихованні дитини. Вона має вищу педагогічну освіту, має змогу допомагати дочці з навчанням. Шкідливих звичок не має. Забезпечила дочці хороші умови проживання, дитина має власну кімнату у приватному будинку, свій двір. З дочкою у неї чудові стосунки, вона докладає максимальних зусиль, аби свій вільний час приділяти дочці. Дочка бажає жити разом з нею, з відповідачем не зустрічається та не спілкується. Щодо аліментів вказує, що вона самостійно утримує свою малолітню дочку, а відповідач жодної допомоги не надає. Хоча відповідач є молодим працездатним чоловіком, інших осіб на утриманні не має, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вона вважає, що він повинен брати участь в утриманні своєї дочки. До того ж, дочка з 15 листопада 2021 року відвідує заняття танців, дитина надзвичайно захоплюється ними та прагне цим займатися, в свою чергу це призводить до додаткових витрат для розвитку її мистецьких здібностей. Також вона відвідує заняття з малювання та репетиторів. Вона лише за відповідні заняття з танців сплачує 1 900 грн. 00 коп. Отже, вважає, що з відповідача необхідно стягнути половину вже фактично понесених витрат на оплату таких занять з 15 листопада 2021 року в розмірі 19 000 грн. 00 коп. Дочка також відвідує художню студію «Арт-Маестро» з 01 вересня 2022 року, а вартість таких занять складає 400 гривень на місяць. В цьому випадку вона також вважає, що з відповідача необхідно стягнути половину вартості навчання з 01 вересня 2022 року по теперішній час в розмірі 2 000 грн. 00 коп. Окрім того, вважає за необхідне стягувати з відповідача 950 грн. додаткових витрат на дитину щомісяця на оплату уроків танців та 200 грн. на оплату уроків малювання, що в сумі становить 1 150 грн. Оскільки дочка займається цим постійно та безперервно і планує продовжувати ними займатися, то вказані платежі повинні бути призначеними до настання повноліття дочки. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою позивача. 07 грудня 2023 року позивач подала заяву, в якій просила справу розглянути за без її присутності, повністю підтримує позов з підстав у ньому викладених, просить задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду, враховуючи, що його місце проживання невідоме, був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою представника третьої особи. Про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2010 року, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2019 року в справі №569/6587/19, яке набрало законної сили 17 жовтня 2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 22 вересня 2012 року. Згідно Витягів з реєстру територіальної громади [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 29 червня 2023 року [PERSON] зареєстрованого місця проживання в Україні не має, останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] , знято з реєстрації 18 жовтня 2018 року. [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-а класі Рівненського ліцею №7 Рівненської міської ради, що слідує з Довідки №127 від 13 червня 2023 року, виданої Рівненським ліцеєм №7 Рівненської міської ради. Як слідує з висновку органу опіки та піклування від 10 листопада 2023 року №08-2406 малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання дитина забезпечена всім необхідним для виховання і розвитку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 липня 2021 року № 267000279 [PERSON] є одноособовим власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надала Службі у справах дітей пояснення, в якому вказала, що проживає разом з мамою [PERSON] . Мама піклується про дитину, підтримує у прийнятті різних рішень та забезпечує її всім необхідним для повноцінного розвитку. [PERSON] виявила бажання і в подальшому проживати з мамою. Востаннє [PERSON] [PERSON] бачила 2 роки тому. Тато запросив дитину на зустріч в кафе. Коли малолітня прийшла на зустріч до тата, то побачила, як він випивав з друзями алкоголь. Софія злякалася тата, втекла від нього. Після останнього випадку [PERSON] не бажає спілкуватися з татом. Відповідно до інформації Рівненського ліцею №7 Рівненської міської ради [PERSON] навчається у 6-А класі. Школярка завжди охайна та гарно одягнута відповідно до сезонів. Забезпечена необхідним шкільним приладдям. Мама [PERSON] постійно контролює успішність [PERSON] , слідкує за виконанням домашнього завдання, відвідує батьківські збори, проявляє інтерес до успіхів та невдач дитини. Батько [PERSON] з дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся. Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Ювілейний» РМР вбачається, що дитина [PERSON] перебуває під постійним спостереженням сімейного лікаря. На прийому, у випадку захворювання чи організаційних заходів, з`являється з мамою. Мама виконує всі призначення і рекомендації по догляду за дитиною. [PERSON] надала до Служби у справах дітей пояснення, в якому вказала, що працює не офіційно, має дохід достатній для утримання дитини. Батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Йому направлялися виклики з`явитися до Служби у справах дітей з метою з`ясування його думки щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] . Однак, він до Служби не з`явився, про причини неявки не повідомив. Питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 02 листопада 2023 року. Розглянувши матеріали справи, комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] , а тому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та навчається в Рівненському ліцеї №7 Рівненської міської ради. Місце проживання відповідача не відоме. [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання створені необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. З пояснень [PERSON] , [INFO] , які вона надала Службі у справах дітей, слідує, що вона бажає і в подальшому проживати з матір`ю [PERSON] . З огляду на встановлені обставини справи, з урахуванням думки дитини, суд погоджується з Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , і доходить висновку, що місце проживання дитини слід визначити з позивачем, що в повній мірі відповідає інтересам малолітньої дитини, та спрямоване на забезпечення її належного догляду, розвитку і виховання, відповідно позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Враховуючи те, що відповідач проживає окремо, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, а протилежного суду не доведено, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх дитини. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, стан здоров`я дитини та відповідача, зокрема відсутність будь-яких відомостей про наявність у них захворювань, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб. Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову і в цій частині також. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 21 червня 2023 року. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, за період з 21 червня 2023 року по 20 липня 2023 року. Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. До особливих обставин, викладених у ст. 185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Разом з тим, додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Згідно довідки ФОП [PERSON] , студія танцю « [PERSON] », [PERSON] відвідує студію танцю «Dance solution» з 15 листопада 2021 року по теперішній час. Вартість навчання становить 1 900 грн. на місяць. [PERSON] особисто сплачує грошові кошти за усі заняття [PERSON] , а також несе усі додаткові витрати, пов`язані з навчанням. [PERSON] , який є батьком [PERSON] , ніколи студію танцю не відвідував й кошти за заняття дитини не сплачував. Згідно платіжних інструкцій: від 18 січня 2023 року [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] за місячний абонемент за листопад за [PERSON] 700 грн. 00 коп.; від 21 березня 2023 року [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] за місячний абонемент за березень за [PERSON] 700 грн. 00 коп.; від 12 квітня 2023 року [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] за місячний абонемент за квітень за [PERSON] 700 грн. 00 коп.; від 08 травня 2023 року [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] за місячний абонемент за травень за [PERSON] 700 грн. 00 коп.; від 26 травня 2023 року [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] за індивідуальне заняття [PERSON] 600 грн. 00 коп. Згідно довідки, виданої 19 червня 2023 року РОМГО «Планета щастя», Художня студія «Арт-Маестро», ПП [PERSON] , за підписом вчителя [PERSON] , [PERSON] відвідує студію «Арт-Маестро» з 01 вересня 2022 року по теперішній час. Вартість навчання становить 400 грн. на місяць. [PERSON] особисто сплачує грошові кошти за усі заняття [PERSON] , а також несе усі додаткові витрати, пов`язані з навчанням. [PERSON] , який є батьком [PERSON] , ніколи студію не відвідував, кошти за заняття не сплачував. Звертаючись з позовом до суду позивач посилалася на те, що у зв`язку із відвідуванням дитиною занять у студії танців, художній студії на платній основі нею понесені витрати на оплату таких занять, що розцінюються нею як додаткові витрати і підлягають стягненню з відповідача, як за фактично понесені, так і стягненню наперед. Між тим, з огляду на наведені норми матеріального права та встановлені обставини, суд висновує, що відвідування групових занять в студії танців та художній студії, а індивідуальне заняття в студії танців було оплачено позивачем лише один раз, є різновидом дозвілля дитини та не відноситься до особливих обставин, передбачених статтею 185 СК України, ці витрати є витратами, які компенсуються за рахунок аліментів. При цьому, суд виходить з того, що такі додаткові витрати не були викликані особливими обставинами, особливою схильністю дитини до художніх занять, занять танцями чи таланту дитини до цих видів мистецтва, а протилежного позивачем не доведено. Понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків. Позивачем не доведено погодження з відповідачем необхідності відвідування дитиною таких занять та їх вартості. Також, суд зауважує, що попри довідки про тривале відвідування дитиною студій, позивачем подано платіжні інструкції про оплату занять лише у студії танців і лише за листопад 2022 року, березень 2023 року, квітень 2023 року, травень 2023 року, загалом за 4 місяці і за одне індивідуальне заняття в травні 2023 року. Попри те, що обидві довідки видані від імені фізичних осіб-підприємців, які за діючим податковим законодавством на вимогу споживача його послуг зобов`язані видати документи, які підтверджують оплату таких послуг. За таких обставин, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення нею додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини наявних у неї здібностей, талантів та не доведено, що такі витрати не охоплюються присудженими судом аліментами, суд доходить висновку про відсутність підстав до задоволення позову в частині стягнення додаткових витрат на дитину. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини, слід покласти на відповідача, відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. Однак, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. 00 коп., суд зазначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). За приписами ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат визначається: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За положеннями ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підтвердження витрат за надання правничої допомоги позивачем подано докази, а саме: ордер на надання правничої допомоги [PERSON] від 20 червня 2023 року серії ВК №1057385; акт приймання-передачі наданої правової допомоги до договору б/н від 05 червня 2022 року, датований 20 червня 2023 року. Проте, ні позивач, ні її представник [PERSON] не подали суду договір про надання правничої допомоги від 05 червня 2022 року, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «PROXY», про який зазначено в акті приймання-передачі. Суд звертає увагу, що відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі №757/13974/21-ц, до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським об`єднанням чи бюро. При цьому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вказане узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом у справі № 922/1163/18. Крім того, відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. При цьому, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у справі № 922/2604/20. Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, який укладений з позивачем, суд позбавлений можливості, в тому числі, пересвідчитись щодо пов`язаності витрат на правничу допомогу з вказаною справою, дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару, тощо. Суд наголошує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. З огляду на викладене вище, а також враховуючи той факт, що фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу не підтвердженні належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial