Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, і ії представник суду пояснив, що у провадженні суду перебувало кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України. Потерпілою по даному кримінальному провадженню було визнано [PERSON] . Ухвалою суду від 13.07.2023 кримінальне провадження закрито і звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно обвинувального\~акту, [PERSON] , [INFO] , 03.06.2021 близько 17 години 30 хвилин (більш точного часу досудовим розслідування встановити не виявилось можливим), приїхала до крамниці, яка знаходиться на території СТОВ «ЛАДА», а саме за адресою: [ADDRESS] , з метою купівлі продуктів. Під час знаходження на вище вказаній території [PERSON] , зустріла раніше знайому їй [PERSON] [INFO] . В ході розмови, між [PERSON] та [PERSON] , виникла словесна сварка, яка переросла в конфлікт, в ході якого, у [PERSON] виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] . Після чого, [PERSON] реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , умисно, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, перебуваючи на території СТОВ «ЛАДА», стоячи навпроти [PERSON] , умисно схопивши двома руками за волосся [PERSON] , почала тягти її в бік автомобіля на якому вона приїхала. [PERSON] , тримаючи [PERSON] за волосся, лівою рукою почала наносити кулаком правої руки тілесні ушкодження, а саме не менше 5-ти ударів в область голови в тім`яно-скроневу ділянку та в область обличчя, а саме в ліве око та ліву сторону чола, продовжуючи тримати [PERSON] лівою рукою за волосся [PERSON] замахом правої ноги, коліном нанесла чотири удари в ліву сторону тулубу по ребрам. \~ \~ \~ \~ \~ Цим\~злочином [PERSON] \~було спричинено\~матеріальну шкоду\~у розмірі\~780\~(сімсот\~вісімдесят)\~гривень 05\~копійок,\~що підтверджується\~фіскальним чеком\~на придбання\~медикаментів. У зв`язку із незаконними діями [PERSON] , потерпілій [PERSON] було завдано моральну шкоду, що полягає у сильних душевних переживаннях за стан свого здоров`я, а також стан здоров`я малолітнього сина [PERSON] , який в момент вчинення злочину перебував у матері на руках, постійні відвідування лікарні та відділення поліції, а в подальшому суду, у тому числі під час обмежень пересування під час карантину, оголошеного через розповсюдження коронавірусної інфекції (COVID-19), а також введеного військового стану на всій території України. Посилаючись на вище вказане, позивачка, просить стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за\~заподіяну матеріальну\~шкоду в\~сумі 780\~(сімсот\~вісімдесят)\~гривень 05\~копійок та\~моральну шкоду\~внаслідок вчинення\~злочину, у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та судові витрати. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що кримінальне провадження було закрито, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали та оцінивши докази по справі суд встановив, що 13 липня 2023 року ухвалою Криничанського районного суду №178/934/21 кримінальне провадження №12021046460000068 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов про відшкодування матеріальних та моральних збитків залишено без розгляду. Під час\~розгляду кримінального\~провадження судом\~встановлено і\~викладено в\~ухвалі те,\~що [PERSON] 03.06.2021 близько 17 години 30 хвилин, приїхала до крамниці, яка знаходиться на території СТОВ «ЛАДА», за адресою: [ADDRESS] , з метою купівлі продуктів, під час знаходження на вище вказаній території [PERSON] , зустріла раніше знайому їй [PERSON] [INFO] . В ході розмови, між [PERSON] та [PERSON] , виникла словесна сварка, яка переросла в конфлікт, в ході якого, у [PERSON] виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] [PERSON] реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , умисно, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, перебуваючи на території СТОВ «ЛАДА», стоячи навпроти [PERSON] , умисно схопивши двома руками за волосся [PERSON] , почала тягти її в бік автомобіля на якому вона приїхала. Продовжуючи реалізовувати свій виниклий злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , [PERSON] тримаючи її за волосся, лівою рукою почала наносити кулаком правої руки тілесні ушкодження, а саме не менше 5-ти ударів в область голови в тім`яно-скроневу ділянку та в область обличчя, а саме в ліве око та ліву сторону чола, продовжуючи тримати [PERSON] лівою рукою за волосся [PERSON] замахом правої ноги, коліном нанесла чотири удари в ліву сторону тулубу по ребрам. Внаслідок своїх противоправних дій [PERSON] завдала [PERSON] , згідно висновку експерта № 556-Е від 24.06.2021 року тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, з саднами на голові, синці на правому стегні, що відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки ( п.п. 2.3.5. Наказ № 6, МОЗ України від 17.01.1995 року). Суд кваліфікував дії [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження. Частиною першою\~статті 1177 ЦК України\~встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 (абз. 5)\~постанови від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»\~при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені\~Кримінальним Кодексом. Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою. При цьому, нормами\~КПК України\~не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі. Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі\~статті 49 КК України\~у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в такому разі потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної злочином шкоди в порядку цивільного судочинства, бо за змістом\~статті 49 КК України, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1\~ст. 49 КК\~строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1\~ст. 49 КК\~строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину Відповідний висновок виклав Верховний Суд в постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, провадження № 51-1491км19, від 17 листопада 2020 року у справі №333/6733/16-к, провадження № 51-4179км20, ухвалах від 02 грудня 2020 року у справі №509/4247/17, провадження №51-5696ск20, від 27 січня 2021 року у справі №140/1547/15-к, провадження №51-336ск21, від 19 березня 2021 року у справі №451/1380/17, провадження №51-1253ск21. Так, згідно частини 6\~статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частин першої, сьомої\~статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Звільнення від кримінальної відповідальності з підстав ч. 1\~ст. 49 КПК України\~не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, що кореспондується з положеннями ч. 1\~ст. 1177 ЦК України\~та ч. 1, 7\~ст. 128 КПК України. Водночас за змістом ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Судом встановлено, що кримінальне провадження щодо [PERSON] було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме через збіг строків притягнення до кримінальної відповідальності за діяння, передбачені ч. 1\~ст. 125 КК України. Таким чином, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2\~ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди. Відповідно до\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Юридичною підставою позадоговірної відповідальності (делікту) є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У пункті 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань встановлено\~статтею 1166 ЦК України. Згідно з положеннями\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір, оскільки у деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, а відповідач не довів свою невинуватість. Відповідно до\~статті 1195 ЦК України\~фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я. Специфіка шкоди, яка завдана здоров`ю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті\~76, частини першої статті\~77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, суд вважає, що позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, а саме витрат на лікування підлягають задоволенню у розмірі 780,05 грн., оскільки цей розмір підтверджується копією квитанції про купівлю медикаментів. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується тим, що встановлене\~Конституцією\~та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. За змістом ч. ч. 1, 2\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Судом встановлено, що позивачка зазнала душевних страждань та інших негативних явищ, повязаних з тим, що в момент вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, син [PERSON] який є дитиною-інвалідом, перебував у неї на руках. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Людина, її життя і здоров`я, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, даний постулат визнано нормою основного закону держави\~Конституцією України. Відповідно до положень ст.23, ст.280, ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, в зв`язку з чим суд виходить з того, що задоволення позовних вимог повинно відповідати як заподіяній моральній шкоді, так і критерію справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачкою, позивачка зазнала моральні страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього в результаті злочину, моральна шкода, спричинена позивачці полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що в результаті скоєння злочину потерпілій спричинена матеріальна шкода, а також спричинені моральні переживання та страждання, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер винних дій відповідачки, ступінь наставших негативних явищ в житті позивачки, тривалість строку порушення її законних прав, розмір матеріальних витрат,\~вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при подачі позову до суду судовий збір за стягнення матеріальної шкоди не сплачувався, оскільки відповідно до п.6 ч.1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, від сплати судового збору звільняються. Відповідно до\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також за подання немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В даному випадку судовий збір за позовні вимоги майнового характеру становить 1073,60 грн. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60грн. Ураховуючи вище викладене, норми чинного законодавства,

Outcome: partial