Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Баришівська селищна рада звернулася до суду з позовом, у якому вказала, що листом Броварської окружної прокуратури від 05. 04. 2023 року селищну раду було повідомлено про вибуття земельної ділянки з комунальної власності поза волею держави внаслідок підроблення рішення органу місцевого самоврядування. Зазначила, що вироком Баришівського районного суду Київської області [PERSON] визнано винуватою у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. ч.1,2 ст. 364, ч. ч. 1,2 ст. 366, ч. 3 ст. 368 КК України. Вироком суду встановлено, що [PERSON] на початку жовтня 2007 року використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, не скликаючи сесії Селичівської сільської ради Баришівського району Київської області від 08. 06. 2007 року № 100-08-05, № 101 -08-05 про виділення з фонду сільської ради земельної ділянки площею 0,25 га у [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] . В подальшому на підставі вказаного підробленого рішення службовими особами управління земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області, яким не було відомо про злочинну діяльність [PERSON] , виготовлено та видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3220287101:22:035:0017 АЯ № 463129 від 20. 09. 2007 року на ім`я [PERSON] . Таким чином [PERSON] не набув право власності на вказану земельну ділянку, отже державний акт про право власності підлягає скасуванню, а земельна ділянка - поверненню власнику. У зв`язку з тим, що в установленому законом порядку Селичівською сільською радою рішення про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки не приймалося, то рішення, на підставі яких йому видано державний акт на право власності на землю, є нікчемними і визнанню недійсними в судовому порядку не підлягають. На тій підставі, що порушено право Баришівської об`єднаної територіальної громади, вона, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, в даному випадку спірною земельною ділянкою шляхом відновлення її до попереднього стану Позивач зазначив, що відповідно до вимог Закону України « Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій» правонаступником усіх прав та обов`язків Селичівської сільської ради стала Баришівська селищна рада Броварського району Баришівської об`єднаної територіальної громади». У зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка розташована на території с. Селичівка, уповноваженим органом, який вправі розпоряджатися нею, є Баришівська селищна рада відповідно до положень ст. 122 Земельного Кодексу України. На тій підставі, що землі комунальної власності зайняті незаконно, це створює перешкоди власнику у володінні та користуванні землею і у реалізації повноважень щодо неї. Тому позивач просить усунути перешкоди у здійсненні Баришівською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3220287101:22:035:0017 площею 0,25 га у [ADDRESS] шляхом повернення її від [PERSON] на користь Баришівської територіальної громади в особі Баришівської селищної ради. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву, у якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить розглядати справу за його відсутності. Уточнив позовні вимоги відносно кола осіб, які притягнуті до розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Андрієнко С. В. надав відзив на позов, у якому зазначив, що позивач не надав доказів того, що має право звертатися до суду з цим позовом, немає актів прийому - передачі земельної ділянки з кадастровим номером 3220287101:22:035:0017 від Селичівської сільської ради до Баришівської селищної ради внаслідок об`єднання її до Баришівської селищної ради. Право на звернення до суду з позовом мала Селичівська сільська рада у період з 2007 по 2020 роки, оскільки спірна земельна ділянка перебувала на її території. Строк позовної давності для звернення до суду закінчився 20. 08. 2016 року, і право позиватися стосовно вказаної земельної ділянки до Баришівської селищної ради не могло перейти і не перейшло, отже Баришівська сільська рада є неналежним позивачем. Крім того, вважає, що викладений у вироку суду від 14. 12. 2011 року висновок суду про протиправність рішення Селичівської сільської ради про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки не грунтується на належних і достатніх доказах, а є лише припущенням. Вказує, що вирок Баришівського районного суду від 14. 12. 2011 року не є належним, достатнім і допустим доказом, що дає право на ухвалення рішення про усунення перешкод у користуванні Баришівською селищною радою земельної ділянки, яка належить на праві власності [PERSON] , і який є добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку, оскільки мав на це усі права, передбачені законодавством. Представник 3-ї особи - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до суду не з`явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином, надав відзив на позов, у якому зазначив, що порушень прав позивача з боку Головного управління не вбачається, посадові особи управління, видаючи на ім`я [PERSON] . Державний акт серії ЯА № 463129 від 20. 09. 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3220287101:22:035:0017, не могли бути причетними до злочинних дій [PERSON] , яка підробила рішення Селичівської сільської ради, і позивач не визнає дії Головного управління незаконними. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Баришівської селищної ради, виходячи з наступного. Судом встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 3220287101:22:035:0017, яка розташована по [ADDRESS] є [PERSON] . Право його власності підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 463129 від 20. 09. 2007 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732100129. Статті 125 і 126 Земельного Кодексу України передбачають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як вбачається з наданого відповідачем Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, право приватної власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі 09. 07. 2021 року, номер витягу НВ- 9901491832021. Позивач вказує на те, що позивач не набув права власності на цю ділянку, оскільки отримав її у зв`язку зі злочинними діями посадової особи - сільського голови с. Селичівка Баришівського району Київської області [PERSON] , яка склала завідомо неправдиві документи, а саме - рішення сесії Селичівської сільської ради від 08. 06. 2007 року про виділення з фонду сільської ради земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та обслуговування земельної ділянки площею 0,25 га по [ADDRESS] , а також рішення Селичівської сільської ради від цього дня про передачу вказаної земельної ділянки у власність [PERSON] . На підтвердження цього факту позивач надав копію вироку Баришівського районного суду Київської області від 14. 12. 2011 року. Проте суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, доказів того, що він був у змові з [PERSON] і достовірно знав про те, що земельна ділянка насправді йому не виділялася і рішення сесії сільської ради не приймалося позивач не надав, [PERSON] обвинуваченим по кримінальній справі за фактом вчинення злочинних дій, які інкримінувалися [PERSON] , не проходив, і він не повинен страждати з- за злочинних дій представника владних повноважень. Як вбачається з наданих суду доказів [PERSON] мав передбачене законом право на отримання земельної ділянки під будівництво житлового будинку, а саме - на підставі п. 14 ст. 12 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22. 10. 1993 року як учасник бойових дій мав право на першочергове забезпечення житловою площею, житлом від держави забезпечений не був, працював вчителем у середній школі, виховував трьох дітей, земельної ділянки у власність від держави не отримував, мешкав у гуртожитку разім з дружиною і дітьми. Отже суд вважає, що вирок Баришівського районного суду від 14. 12. 2011 року, який є єдиним доказом, наданим позивачем в обгрунтування своїх вимог, не може бути належним і допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77 і 78 ЦПК України, і не може бути підставою для повернення земельної ділянки. Стаття 152 Земельного кодексу України передбачає способи захисту прав на земельні ділянки, а саме: власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Крім того, суд вважає, що у даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, передбачений також нормами ст. 16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд вважає, що позивач не надав доказів у підтвердження того, що Баришівська територіальна громада є власником спірної земельної ділянки. Крім того, позивач не надав доказів того, у якому стані у теперішній час перебуває земельна ділянка, її цільове призначення, чи є розташоване на ній нерухоме майно, якщо так, то за чий рахунок воно підлягає знесенню, оскільки повернення земельної необхідно здійснювати у тому ж стані, якому вона надавалася. Стаття 212 Земельного Кодексу України, на яку посилається позивач у позові, не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки позивачем не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] . Суд зважає також на те, що на ім`я [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 463129 від 20. 09. 2007 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732100129. Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений чи обмежений у його здійсненні. Заявляючи вимоги про повернення земельної ділянки, позивач не врахував, що для цих дій необхідно вирішувати питання про визнання Державного акту на право власності земельної ділянки недійсним, при цьому посилаючись на вимоги, передбачені главою 16 Цивільного кодексу України, про що заявляти самостійні позовні вимоги і надавати належні докази. Суд вважає помилковим твердження позивача про нікчемність рішення сесії Селичівської сільської ради, оскільки не може вважатися нікчемним рішення, якого взагалі не існувало, оскільки за загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а в даному випадку правочин взагалі не вчинявся. Суд також приймає до уваги рішення Баришівського районного суду від 13. 02. 2023 року, яким припинено обтяження у вигляді заборони на відчуження спірної земельної ділянки, і згідно якого визнано, що [PERSON] володіє вказаною земельною ділянкою на законних підставах, що є обставиною, яка не підлягає доказуванню в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України. З врахуванням вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги не обгрунтовані, отже задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed