Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона народилась [INFO] та відповідач є її батьком. Вона є здобувачем освіти першого курсу денної форми навчання на факультеті готельно-ресторанного та туристичного бізнесу імені проф. В.Ф. Доценка. Термін навчання 26 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року. Стипендії не отримує, хоча навчання є безкоштовним. Відповідач не бажає вирішити питання про надання їй матеріальної допомоги в період навчання в позасудовому порядку. Вона проживає з сім`єю матері [PERSON] . Для задоволення її потреб, а саме придбання одягу, предметів гігієни, навчальних приладь, організація дозвілля, оплати комунальних послуг, харчування потрібно близько 4 000,00 - 5 000,00 грн щомісяця. Вона не може працювати, оскільки навчається на денній формі навчання, її матеріальне положення є доволі складним. Відповідач працює та матеріально забезпечений, інших утриманців не має. Просить стягнути з відповідача на свою користь своє утримання в період навчання аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, щомісячно, і до закінчення навчання. В судове засідання учасники справи не викликались. Відповідач надав відзив, де вказав, що позов не визнає, оскільки позивачем не доведено відсутність у неї доходу, розмір необхідної допомоги. Також зазначив, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Третя особа пояснень щодо позову не надала. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 11 грудня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який 20 квітня 2016 року було розірвано. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 09 червня 2005 року. [PERSON] є здобувачем освіти першого курсу денної форми навчання на факультеті готельно-ресторанного та туристичного бізнесу імені проф. В.Ф. Доценка. Термін навчання 26 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року, що підтверджується довідкою з місця навчання від 23 червня 2023 року. Відповідач є батьком двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Відповідно до положень ч.3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» дав аналогічні роз`яснення щодо визначення осіб, які мають право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів, суд враховує майновий стан сторін, враховує потребу позивача у коштах на харчування, одяг та взуття, на придбання необхідних матеріалів для навчання. При цьому суд враховує, що повнолітня дочка навчається на деній формі навчання, у зв`язку з чим не має змоги працювати, стипендію не отримує та потребує матеріальної допомоги. Батько в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дочки не надає. Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності у відповідача на утриманні інших осіб, оскільки вони спростовуються наданими відповідачем свідоцтвами про народження його двох неповнолітніх дітей. Оскільки обов`язок з утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання покладається на обох батьків, добровільне виконання цього обов`язку залежить від волі відповідача та не забезпечить стабільності в утриманні дочки, суд вважає, що вимога про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки є обґрунтованою. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження потреби в розмірі аліментів саме в 1/4 частині від доходу відповідача. Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених йому для працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду останнім надано не було. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з наведеного,

Outcome: partial