Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

23.09.2021 позивач звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнив та просив суд: визнати недійсним договір від 31.07.2021 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Колядою Ю.С., зареєстрованим за р.№2959; визнати недійсним договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Е.К., зареєстрований за р.№852, стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову представник позивача посилався на те, що 23.10.2018 відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США з метою придбання квартири [ADDRESS] . Вказану суму коштів [PERSON] зобов`язався повернути до 23.10.2020, про що відповідачем власноручно складено розписку від 23.10.2018. На сьогоднішній день вказані кошти повернуті не були, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. 23.10.2018 [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі -продажу квартири від 23.10.2018 загальною вартістю 679 000,00 грн. Посилався на те, що строк повернення грошових коштів сплив 23.10.2020, [PERSON] протиправно ігнорує вимоги позивача щодо повернення позики. Ухвалою від 14.07.2021 Київський районний суд м. Харкова постановив вжити заходи забезпечення позову - шляхом накладення заборони на відчуження квартири загальною площею 67.9 кв.м, житловою площею 46,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний №1535917063101, в межах заявлених позовних вимог в розмірі 30 000 дол. США, до вирішення цивільної справи по суті. Підставою позовної вимоги про визнання недійсним договору від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , позивач вважав таке: відповідач - [PERSON] , відчужив квартиру вже після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики, який (позов) знаходиться у провадженні Київського районного суду м. Харкова (справа №643/7538/21) (цей позов, відповідно до інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Судової влади України, надійшов до Київського районного суду м. Харкова ще 27.05.2021); квартира відчужена під час дії заборони відчуження, яка (заборона) встановлена ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2021 у справі №643/7538/21 (про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики), і про наявність якої (заборони) відповідачу - [PERSON] , на час відчуження квартири було достеменно відомо, позаяк останній сам звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою на зазначену ухвалу Київського районного суду м. Харкова; та обставина, що встановлене ухвалою суду (про забезпечення позову) обмеження не було зареєстроване у відповідному державному реєстрі, не може бути підставою ні для висновку про відсутність цього обмеження, ні для висновку про наявність у відповідача (у [PERSON] ) права вільно розпоряджатися нерухомим майном - враховуючи, що [PERSON] , як обґрунтовано вище, було відомо про встановлену судом заборону; оспорювати правочин має право також і особа (заінтересована), яка не була його стороною і на час розгляду судом справи не має права власності та/або іншого речового права на предмет правочину та/або не претендує на передання їй у власність майна (предмета правочину) в натурі; підставою позовної вимоги про визнання недійсним договору від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , вказані статті 203, 215 ЦК України. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.29.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 22.10.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19.01.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27.09.2022 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. 24.01.2022 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тої підстави, що він не укладав із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01.12.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 26.01.2023 до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмета позову. Представник позивача посилався на те, що у січні 2023 року представник позивача - адвокат Артем Бєлокриницький, ознайомився з матеріалами справи №953/18257/21, внаслідок чого встановив, що до Київського районного суду м. Харкова від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Елеонори Костянтинівни надійшов лист від 28.01.2022 №03/01-16 - на виконання вказаної вище ухвали суду від 19.01.2022, разом із копією договору від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з указаним договором, квартира за [ADDRESS] , належить продавцю ( [PERSON] ) на праві приватної власності на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, посвідченого ПНХМНО Харківської області Колядою Ю.С. 31.07.2021 за реєстровим №2959. Станом на дату ознайомлення адвоката Артема Бєлокриницького з матеріалами справи, сам цей договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя в матеріалах справи відсутній, позаяк, ухвала суду від 01.12.2022, вочевидь, ще не була виконана приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Колядою Ю.С. Разом із тим, внаслідок ознайомлення з матеріалами справи, представнику позивача стало відомо, що відповідна квартира належить продавцю ( [PERSON] ) на праві приватної власності на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, посвідченого ПНХМНО Харківської області Колядою Ю.С. 31.07.2021 за реєстровим №2959, і що договір купівлі-продажу квартири був укладений між [PERSON] та [PERSON] , а не між [PERSON] і [PERSON] . З огляду на викладене, вважає за доцільне змінити предмет позову. Ухвалою суду від 14.02.2023 залучено до участі у справі третіх осіб, прийнято уточнену позовну заяву (про зміну предмета позову). Ухвалою суду від 14.03.2023 закрито підготовче провадження у справі. 20.06.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] -адвоката Канівець С.І., в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що 03.08.2021 [PERSON] , було придбано у [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Євдокименко Е.К. квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , як продавець, засвідчила своїм підписом про отримання нею ,від покупця [PERSON] грошових коштів в розмірі 949 626,00 грн., що становили ціну квартири, а також те, що на момент підписання договору не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності чи права користування, відсутні обставини, які обмежують чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж, про те, що їй невідомо про існування відносно квартири або прав на неї судового чи іншого спору. Рішення про державну реєстрацію прав на зазначену квартиру за [PERSON] , було прийнято та зареєстровано 03.08.2021 приватним нотаріусом Євдокименко Е.К., номер запису 43296966. Тобто, право власності на спірну квартиру зареєстровано в законному порядку та в законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу. Жодних порушень закону з приводу укладення цього договору приватним нотаріусом зафіксовано не було. [PERSON] є добросовісним набувачем квартири. Вказав, що позивач не наводить конкретних доводів та не підкріплює доказами про те, що договір купівлі-продажу від 03.08.2021 суперечив вимогам ЦК України, актам цивільного законодавства, інтересам суспільства і держави, його моральним засадам. На квартиру накладено заборону відчуження в межах суми боргу в іншій судовій справі про стягнення коштів за договором позики, до якої продавець та покупець не мають жодного відношення. 10.07.2023 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача. Представник вказав, що предметом правової оцінки суду у цій справі є договір від 31.07.2021 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] , і договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з цим посилання представника [PERSON] на законність реєстрації його права власності на відповідну квартиру та на «незафіксованість» приватним нотаріусом тих чи інших «порушень закону з приводу укладання договору» (від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири) є безпідставним. [PERSON] не позбавлений можливості в порядку статті 661 ЦК України звернутися до [PERSON] з вимогами про відшкодування шкоди, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу зазначені у відзиві доводи про те, що [PERSON] «як продавець засвідчила своїм підписом на договорі (…) про те, що на момент підписання цього договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, (…) відсутні також обставини, які обмежують чи забороняють продавцю здійснити її (тобто квартири) вільний продаж, про те, що їй невідомо про існування відносно квартири або прав на неї судового чи іншого спору». Так, у, зокрема, заяві про уточнення позовних вимог позивач належним чином обґрунтував, що боржник ( [PERSON] ), який після пред`явлення до нього позову (про стягнення заборгованості за договором позики) відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, який порушує майнові інтереси кредитора та направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому за обставинами цієї справи [PERSON] , будучи членом сім`ї [PERSON] , не могла бути необізнаною про те, що до її чоловіка, [PERSON] , пред`явлений позов про стягнення заборгованості за договором позики (справа №643/7538/21); [PERSON] мала знати про те, що договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя (а квартира належить продавцю - [PERSON] , саме на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя) укладений під час дії заборони відчуження, встановленої ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2021 у справі №643/7538/21 (про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики). Тому, [PERSON] , укладаючи з [PERSON] договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, діяла недобросовісно по відношенню, в тому числі, до [PERSON] , оскільки не повідомила останнього про зазначені обставини. У зв`язку з цим [PERSON] , не позбавлений можливості в порядку статті 661 ЦК України звернутися з вимогами про відшкодування шкоди до [PERSON] , і саме остання, а не позивач, має нести тягар негативних наслідків своєї недобросовісної (по відношенню до [PERSON] ) поведінки. Позивач відхиляє посилання [PERSON] на відсутність «будь-яких заборон у державних реєстрах» на відчуження квартири, оскільки та обставина, що на момент укладання оспорюваних договорів заборона відчуження квартири не була зареєстрована у відповідному державному реєстрі, не свідчить про добросовісність дій відповідача. твердження представника [PERSON] про відсутність конкретних доводів і доказів у підтвердження недійсності договору від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , є безпідставними. Позивач не бере до уваги доводи представника [PERSON] щодо відсутності підстав для кваліфікації спірних правочинів як фіктивних - з огляду на те, що [PERSON] за обставинами цієї справи не могла достеменно не знати про те, що стала власником квартири на підставі правочину, який укладений 31.07.2021, тобто під час дії заборони відчуження, встановленої ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2021 у справі №643/7538/21, та повинна була повідомити [PERSON] про існування такої обставини. При цьому обізнаність обох учасників правочину про ці обставини щодо квартири, яка є предметом договору від 03.08.2021 купівлі-продажу, свідчить про те, що сторони правочину намагались ускладнити виконання можливого рішення суду у справі №643/7538/21 - без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину. Тим більше, відповідно до інформаційної довідки від 10.07.2023 (додаток №1), [PERSON] взагалі не має будь-якого нерухомого майна, за рахунок якого можливо було би виконати рішення суду справі №643/7538/21. Інші доводи представника [PERSON] зводяться до його власного тлумачення статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України й інших норм права, тому такі доводи не заслуговують на увагу. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кузнецов В. в судове засідання не з`явились , повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, представник позивача надав до суду заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Судові витрати поклав на відповідачів, також просив про можливість протягом 5 днів після ухвалення рішення суду подати докази розміру наданої позивачу правової допомоги. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Коляда Ю.С. в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа приватний нотаріус Євдокименко Е.К. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи. Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.10.2018 відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США з метою придбання квартири [ADDRESS] . Вказану суму коштів [PERSON] зобов`язався повернути до 23.10.2020, про що відповідачем власноручно складено розписку від 23.10.2018. Позивач посилався на те, що вказані кошти повернуті не були, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. 23.10.2018 [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі -продажу квартири від 23.10.2018 загальною вартістю 679 000,00 грн. Ухвалою суду від 14.07.2021 клопотання представника позивача про забезпечення позову задоволено, та накладено заборону відчуження на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,9 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., реєстраційний № 1535917063101 в межах заявлених позовних вимог в розмірі 30000 доларів США - до вирішення справи по суті. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 01.03.2023 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , суму боргу за позовом позики від 23.10.2018 в розмірі 30 000 (тридцять) тисяч доларів США 00 центів. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , витрати по оплаті судового збору в розмірі 8130 (вісім тисяч сто тридцять) гривень 00 коп. 31.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Колядою Ю.С., зареєстрованим за р.№2959 В подальшому, 03.08.2021 між між [PERSON] та [PERSON] укладений купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Е.К., зареєстрований за р.№852. Позивач у своєму позові посилався на те, що про наявність заборони відчуження квартири відповідачу - [PERSON] , на час відчуження квартири було достеменно відомо, оскільки останній сам звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою на зазначену ухвалу Київського районного суду м. Харкова, а тому просив визнати недійсним договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири. На виконання ухвали про витребування доказів від 19.01.2022 приватним нотаріусом Євдокименко Е.К. було надано копію договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2021, реєстровий №852, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також, виконання ухвали про витребування доказів від 01.12.2022 приватним нотаріусом Колядою Ю.С. було надано копію договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 31.07.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого, після укладення цього договору квартира [ADDRESS] переходить в особисту приватну власність [PERSON] . Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України; зокрема, відповідно до її частини п`ятої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу, у відповідності до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. В абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За твердженнями позивача, оспорювані договори від 31.07.2021 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Колядою Ю.С., зареєстрованим за р.№2959 та договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Е.К., зареєстрований за р.№852, були вчинені в період дії ухвали Київського районного суду м.Харкова від 14.07.2021 року, якою накладено заборону на відчуження на вказану квартиру, постановленої в рамках цивільної справи 643/7538/21, з метою уникнення відповідальності за виконання рішення суду про стягнення суми боргу. . Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, заборона відчуження та/або користування; арешт (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону). У відповідності до положень ст. 24 Закону підставами для відмови в державній реєстрації прав є, зокрема: наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Тобто, аналізуючи наведені норми вбачається, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. При цьому, той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16). Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 17.03.2013 року (справі №6-21 250св13) сформував дві правові позиції. По-перше, продаж майна, обіг якого був обмежений у зв`язку з накладенням арешту (про що продавцю було відомо), порушує публічний порядок. По-друге, якщо доведено наявність заборони на відчуження та обізнаність продавця про її існування, той факт, що ця заборона не була зареєстрована у відповідному реєстрі, не має правового значення, тобто не може бути перешкодою для визнання правочину недійсним. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 року (справа №6-605цс16). Отже, якщо відчужується майно, на яке було накладено арешт, у відповідності до ст. 228 ЦК України порушується публічний порядок, навіть при умові, якщо така заборона з тих чи інших причин не була зареєстрована у відповідному реєстрі. Верховний Суд притримується вказаної позиції, звертаючи увагу на наявність вини при кваліфікації такого правочину. Водночас ст. 228 ЦК України чітко встановлює, що правочин, який порушує публічний порядок, вважається нікчемним. Нікчемним вважається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У такому випадку визнання його недійсним не вимагається. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Однак, згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. З викладеного можна зробити висновок, що коли правочин порушує публічний порядок він є нікчемним і в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання його недійсним судом не вимагається. З огляду на це, слід зазначити про позицію Великої Палати Верховного Суду (№ 916/3156/17 від 10.06.2019 року) про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Враховуючи викладене, дослідивши докази, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] , був достеменно обізнаним про наявність заборони на відчуження його квартири на підставі ухвали суду від 14.07.2021, після пред`явлення позову про стягнення заборгованості [PERSON] у справі №643/7538/21, 31.07.2021 уклав з дружиною [PERSON] договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, та остання, в подальшому, 03.08.2021 відчужила майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] , діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинили оспорювані договори, які порушили майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Посилання представника [PERSON] на законність реєстрації його права власності на відповідну квартиру та на «незафіксованість» приватним нотаріусом тих чи інших «порушень закону з приводу укладання договору» (від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири) є безпідставним. Суд погоджується з позицією позивача, що відповідач [PERSON] , який після пред`явлення до нього позову (про стягнення заборгованості за договором позики) відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини, діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, який порушує майнові інтереси кредитора та направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому [PERSON] , будучи членом сім`ї [PERSON] , не могла бути необізнаною про те, що до її чоловіка, [PERSON] , пред`явлений позов про стягнення заборгованості за договором позики (справа №643/7538/21); мала знати про те, що договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя укладений під час дії заборони відчуження, встановленої ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2021 у справі №643/7538/21. Враховуючи викладене, знайшло своє підтвердження та не спростовано відповідачами належними та допустимими доказами, що [PERSON] , укладаючи з [PERSON] договір від 03.08.2021 купівлі-продажу квартири, діяла недобросовісно по відношенню, в тому числі, до [PERSON] , оскільки не повідомила останнього про зазначені обставини. Посилання [PERSON] на відсутність «будь-яких заборон у державних реєстрах» на відчуження квартири, оскільки та обставина, що на момент укладання оспорюваних договорів заборона відчуження квартири не була зареєстрована у відповідному державному реєстрі, не свідчить про добросовісність дій відповідача. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладеним, зокрема, в постанові від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved