Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.09.2017 до позивача звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 45\~000, 00 доларів США на купівлю транспортних засобів для здійснення ним підприємницької діяльності. Позивач погодився надати позику за умови її повернення до 25.09.2020. Оскільки станом на 25.09.2017 [PERSON] проживав однією сімєю із [PERSON] , остання також була повідомлена про надання [PERSON] позики та надала згоду на отримання її чоловіком. [PERSON] надав позивачу відповідну розписку. Однак, свої зобов`язання згідно договору не виконав, водночас запевнив, що поверне борг до 01.03.2022, показавши наявні транспортні засоби та підтверджуючі документи права власності на них. У зв`язку із цим, 31.08.2021 було узгоджено продовження терміну повернення позики до 01.03.2022. Однак, [PERSON] не виконав свої зобов`язання і до 01.03.2022. [PERSON] повідомив, що у 2020 році розлучився із дружиною, самостійно повертати борг він наміру не має, оскільки [PERSON] претендує у том числі й на майно, яке придбане за позичені кошти. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення на його користь з відповідачів заборгованості за договором позики в сумі 45\~000, 00 доларів США. Ухвалою суду від 26.10.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачам надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Від адвоката відповідачки [PERSON] [PERSON] 12.12.2022 на адресу суду надійшов відзив на позов в порядку і строк встановлені судом ухвалою від 26.10.2022. У своєму відзиві адвокат відповідачки зазначив, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення [PERSON] договору позики в інтересах сім`ї та використання ним отриманих у борг грошових котів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а також, що [PERSON] давала згоду на укладення такого договору. Адвокат відповідачки просив відмовити позивачу в задоволенні його позову. Від співвідповідача [PERSON] відзив на позов до суду не надійшов. Однак, у клопотанні від 15.12.2022 відповідач заявив про визнання ним позовних вимог. У зв`язку з наданням адвокатом відповідачки [PERSON] [PERSON] суду відзиву на позов, ухвалою суду від 15.12.2022 запропоновано учасникам справа надати відповідні заяви по суті справи. Також даним судовим рішенням у задоволенні клопотання адвоката відповідачки від 12.12.2022 про витребування доказів відмовлено. На адресу суду вищевказані заяви по суті справи не надійшли. Ухвалою суду від 12.01.2023 задоволено клопотання адвоката відповідачки про витребування доказів. 06.02.2023 на виконання вимог вищевказаного судового рішення від позивача надійшли витребувані документи оригінал розписки від 25.09.2017. Ухвалою суду від 20.02.2023 у справі призначено судово-технічну експертизу на час проведення якої зупинено провадження у справі. 12.04.2023 провадження у справі поновлено з метою вирішення клопотань експертів, про що судом постановлено відповідну ухвалу. 02.05.2023 ухвалою суду частково задоволено клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та зобов`язано відповідачку [PERSON] надати порівняльні зразки документів до 13.05.2023. Також даним судовим рішенням у задоволенні клопотань адвоката відповідачки від 02.05.2023 про витребування доказів та визнання явки позивача обов`язковою відмовлено. Ухвалами суду від 01.06.2023 задоволено клопотання адвоката відповідачки [PERSON] [PERSON] про продовження процесуального строку встановленого судом відповідачці для надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, встановивши такий строк до 01.06.2023, та витребувано з відомчого архіву\~Вінницького обласного\~центру зайнятості та з Головного управління ДПС у Вінницькій області додаткові матеріали для проведення експертизи. 13.06.2023 та 13.07.2023 на виконання вимог вищевказаного судового рішення надійшли витребуванні документи. 01.08.2023 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на адресу суду надійшло повідомлення про залишення ухвали суду від 20.02.2023 без виконання у зв`язку з не проведенням [PERSON] оплати за експертизу та невиконанням клопотань експертів. Водночас, наслідки ухилення від участі в експертизі були неодноразово роз`яснені судом учасникам справи, зокрема в ухвалах від 20.02.2023 і 02.05.2023. 07.08.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті, про що постановлено відповідну ухвалу. Ухвалою суду від 23.11.2023 було забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на рухоме майно. В судове\~засідання позивач\~та/або\~його адвокат\~і відповідач\~ [PERSON] \~не з`явились,\~хоча у\~відповідності до\~ст.\~128\~ЦПК України\~були належним\~чином повідомлені\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи.\~Про причини\~неявки суду\~не повідомлено. Адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] не заперечував щодо проведення судового засідання у відсутність позивача та співвідповідача. Враховуючи думку адвоката відповідачки та положення ч. 1 і п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність позивача та співвідповідача [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її адвокат Щавінський К.С. заперечували щодо задоволення позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві. Також відповідачка повідомила, що про укладення її колишнім чоловіком [PERSON] 25.09.2017 договору позики вона дізналась лише з пред`явленого позову; згоди на укладення цього договору вона не надавала; одержані [PERSON] грошові кошти за цим договором не використовувались в інтересах сім`ї. Вирішуючи заяву відповідача [PERSON] про визнання ним пред`явлених до нього позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом прийнято до уваги, що визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову, за наявності для цього законних підстав, можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Водночас, у відповідності до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам\~ст. 206 цього Кодексу. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачем [PERSON] пред`явлених саме до нього позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. 25.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей б/н. Згідно умов вищевказаного договору відповідач [PERSON] отримав від позивача у власність грошові кошти в сумі 45\~000, 00 доларів США, які зобов`язався повернути до 25.09.2022. На підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов було складено відповідну розписку. (т. 1 а.с. 94) Сам факт підписання розписки відповідачем [PERSON] свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання [PERSON] від [PERSON] обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 45\~000, 00 доларів США. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, що відповідачем [PERSON] грошові кошти не повернуто. (т. 1 а.с. 94) При цьому, судом звернуто увагу на те, що в розписці прізвище позикодавця вказано « [PERSON] », а не « [PERSON] ». В ході розгляду справи адвокат позивача вказала, що була допущена технічна описка в прізвищі. Судом встановлено, що паспортні дані позикодавця, вказані у розписці від 25.09.2017, відповідають паспортним даним позивача. Крім того, судом враховано визнання і позичальником, і позикодавцем укладення договору позики, заборгованість за яким є предметом спору. Презумпція даного\~правочину в ході розгляду справи не була спростована. Тому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності даної обставини або добровільності її визнання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання відповідачем [PERSON] пред`явлених до нього позовних вимог є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Враховуючи вищевикладене позов в частині вимог до [PERSON] підлягає задоволенню. Водночас, визнання позову одним із відповідачів не звільняє позивача від обов`язку доведення своїх вимог щодо іншого відповідача. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 25.09.2017 в сумі 45 000, 00 доларів США. Вирішуючи вимоги позивача в частині солідарного стягнення боргу, суд прийшов до наступного висновку. Договір позики від 25.09.2017 було укладено під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області. (т. 1 а.с. 9) Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.12.2020 по справі № 145/610/20, шлюб, укладений 23.02.2002 між [PERSON] та [PERSON] (прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] ) було розірвано. Дане судове рішення набрало законної сили 16.01.2021. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Отже, зважаючи на викладене, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя; перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу. Відповідачка [PERSON] в ході розгляду справи категорично заперечувала про свою обізнаність щодо укладення [PERSON] 25.09.2017 договору позики, надання згоди на його укладення, а також те, що і правочин, і одержані за ним грошові кошти, було використано [PERSON] в інтересах сім`ї. Перебування відповідачів на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Будь-яких належних та допустимих доказів про укладення [PERSON] договору позики від 25.09.2017 в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг грошових коштів за цим договором в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять. Таким чином суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] за договором позики від 25.09.2017, задоволенню не підлягають. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 26.10.2022 і в ході підготовчого провадження було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~ п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] та її адвоката Щавінського К.С. в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позовній заяві і адвокатом відповідачки [PERSON] [PERSON] у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 25.09.2017 в сумі 45 000, 00 доларів США. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині солідарного стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подання позову в сумі 12\~405, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 10.10.2022, а також за подання заяви про забезпечення позову в сумі 537, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 17.11.2022. (т. 1 а.с. 19, т. 2 а.с. 34) При цьому, судом встановлено переплату судового збору позивачем за подання заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставок судового збору. Так, за подання до суду фізичною особою заяви про\~забезпечення позову ставка судового збору становить - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (536, 80 гривень). Отже, враховуючи вищевикладене, судовий збір сплачено позивачем в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в розмірі\~переплаченої суми за\~клопотанням особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду,\~зокрема,\~в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому, судовий збір в розмірі 0, 20 гривень може бути повернутий позивачу за його клопотанням за ухвалою суду на підставі\~п.\~1\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» в\~порядку,\~передбаченому ч.\~1\~ст.\~7\~цього Закону. Виходячи з того, що в разі задоволення позовних вимог в повному обсязі судовий збір підлягав би стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного, тому враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості і положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6\~470, 90 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 6\~470, 90 гривень слід залишити за позивачем. Щодо інших судових витрат, то адвокат позивача до закінчення\~судових дебатів\~у справі заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу з поважних причин, а тому просила суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона\~з поважних\~причин не\~може подати\~докази,\~що підтверджують\~розмір понесених\~нею судових\~витрат до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі,\~суд за\~заявою такої\~сторони,\~поданою до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі,\~може вирішити\~питання про\~судові витрати\~після ухвалення\~рішення по\~суті позовних\~вимог. Відповідно до\~ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК України\~розмір витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення\~питання про\~судові витрати\~суд призначає\~судове засідання,\~яке проводиться\~не пізніше\~двадцяти днів\~з дня\~ухвалення рішення\~по суті\~позовних вимог,\~у зв`язку\~із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачу п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати. До ухвалення рішення у справі відповідачі не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення відповідачам терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат. Отже, доказів понесення відповідачами по справі інших судових витрат суду не надано. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 23.11.2023 продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України відсутні. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial