Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ) про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 23.05.2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Позивач [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про розірвання шлюбу справа № 127/32686/23, на даний час шлюб не розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було накопичено грошові кошти, частина яких розміщена у АТ «Сенс Банк», про що свідчить Акцепт на укладення угоди на розміщення вкладу № TDRM001139351 від 26.06.2023 року на ім`я відповідача [PERSON] на суму 22\~658,78 доларів США, строк вкладу 372 дні з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 02.07.2024 року. Станом на 25.10.2023 року курс 1 долара США становить 36,58 грн. тобто частка депозитного вкладу становить 414\~429,09 грн. Просила суд, визнати за [PERSON] право власності на частку депозитного вкладу, а саме: грошові кошти в сумі 414\~429,09 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частку депозитного вкладу, а саме: грошові кошти в сумі 414 429,09 грн., стягнути судові витрати. В підготовче засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені\~та сторонами\~не заперечуються\~обставини відносно\~того,\~що сторони\~перебуваючи в\~зареєстрованому шлюбі накопичили грошові кошти, частина яких розміщена у АТ «Сенс Банк», про що свідчить Акцепт на укладення угоди на розміщення вкладу № TDRM001139351 від 26.06.2023 року на ім`я відповідача [PERSON] на суму 22 658,78 доларів США, строк вкладу 372 дні з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 02.07.2024 року(а.с.8-10). Станом на 25.10.2023 року курс 1 долара США становить 36,58 грн. тобто частка депозитного вкладу становить 414 429,09 грн. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами 1, 2 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved