Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Заявник звернувся до суду та вказав, що проходив військову службу в ЗСУ з 30.03.2022 року по 22.07.2022 року. 25.05.2022 року під час виконання обов`язків військової служби, зокрема ремонту службового автомобіля, стан його здоров`я різко погіршився та його було госпіталізовано і встановлено діагноз «Гострий субендокардіальний інфаркт міокарда», після чого він проходив тривале лікування, за результатами якого встановлено діагноз «Гіпертонічна хвороба ІІІ ст.». Вказує, що отримав зазначене захворювання під час виконання обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації. Заяву мотивує тим, що стан його здоров`я до мобілізації був задовільним і на обліку з приводу серцево-судинних захворювань до 24.02.2022 року він не перебував, а тому вважає, що захворювання було отримане під час виконання обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації. Встановлення такого факту можливе лише в судовому порядку і необхідно заявнику для отримання можливості претендувати на компенсації для здоров`я, отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, тощо. У зв`язку із наведеним заявник змушений звернутись до суду із даною заявою. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримує та просить задоволити в повному обсязі. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань до суду не направляли. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18). Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він отримав захворювання «Гіпертонічна хвороба ІІІ ст.» під час виконання обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації. Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів з яких вбачається за можливе встановити причинно-наслідковий зв`язок між хворобою заявника - «Гіпертонічна хвороба ІІІ ст.» та військовою агресією російської федерації, оскільки заявник не брав безпосередньої участі у бойових діях, внаслідок чого міг отримати поранення чи інше ушкодження здоров`я, а зазначена хвороба набута ним у процесі життєдіяльності організму. Відповідно до рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 24 травня 2012 року № 384 визначено, що артеріальна гіпертензія - одне з найпоширеніших хронічних захворювань людини. Основними причинами гіпертонічної хвороби виділяють такі як: спадкова схильність; переїдання, надмірне споживання солі; постійне нервове перенапруження, сильні емоційні стреси; робота в нічні зміни, важкі умови праці з впливом шуму, вібрації тощо; підвищений рівень холестерину, захворювання ендокринної системи - ожиріння, цукровий діабет, патологія щитовидної залози, захворювання нирок тощо; шкідливі звички - куріння, вживання алкоголю і багато кави; гіподинамія та ін. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявником не доведено ті обставини, що він отримав захворювання «Гіпертонічна хвороба ІІІ ст.» саме під час виконання обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації, а тому у суду відсутні підстави для задоволення його заяви.

Outcome: dismissed