Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні і розпорядженні майном, шляхом вселення її до кімнат літ. «1-2», «1-3» житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, та зобов`язати відповідачів укласти з нею договір оренди житлових приміщень літ. «10-4», «1-5» у зазначеному житловому будинку. Як на підставу позовних вимог позивач вказала, 23.12.1986 її батьки [PERSON] та [PERSON] подарували її братові [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 09.09.2008 [PERSON] подарував будинок матері [PERSON] , яка померла [INFO] , після смерті якої вона () отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок. На теперішній час у житловому будинку зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] , колишня дружина її брата, донька дружина брата - [PERSON] . Також в будинку зареєстровано [PERSON] , який фактично проживає за іншою адресою у своєї дружини, який прописав в будинку свою малолітню доньку [PERSON] та сина [PERSON] , хоча вони мешкають зі своєю матір`ю за іншою адресою. Відповідачі створюють їй нестерпні умови для спільного проживання і перешкоджають в розпорядженні та користуванні своїм майном Вона зверталася до суду про виселення відповідачів з будинку, який був задоволений рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2021. Проте, вказане рішення скасовано постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.07.2021, яке залишено без змін касаційною інстанцією. Після отримання рішення позивач звернулася за захистом порушених прав зі скаргами на відповідачів до Адмінстрації міської ради міста Миколаєва, до Окружної прокуратури міста Миколаєва та неодноразово до ГУНП в Миколаївській області. Згідно відповідей державних органів вони не вбачають можливості втручатися в ситуацію, вважаючи наявність цивільних правовідносин, що є компетенцією суду. Намагалася вирішити спірне питання мирним шляхом та вселитися до будинку самостійно, але відповідачі в черговий раз до будинку її допустили. В грудні 2021 року звернулася до відповідачів з пропозицією укласти договір оренди житла, відповідь на який не отримала. Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суд за захистом порушеного права. У відзиві на позов від 05.06.2023 відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі створюють будь-які перешкоди в користуванні та/або в розпорядженні нерухомістю позивача. Сам по собі факт звернення до органів місцевого самоврядування, національної поліції, прокуратури чи інших органів, і відповіді цих органів без застосування заходів впливу щодо винних осіб не є доказом таких обставин на які посилається позивач. Крім того, з наданих позивачем копій відповідей органів місцевого самоврядування, національної поліції, прокуратури вбачається, що вони датовані періодом з 26.05.2015 по 17.08.2021, але відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 13.07.2021 по справі №\~489/4782/20 в результаті дослідження звернень позивача було встановлено, що відповідачі не створюють позивачу неможливих умов для спільного проживання, а також зазначено про відсутність будь-яких фактів, які підтверджуються належними доказами щодо протиправної поведінки відповідачів, зокрема яка б порушувала правила співжиття і робила неможливим спільне проживання в одному житловому приміщенні. Таким чином, в порушення частини першої статті 2, вимог статей 76-80, частини першої статті 81, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України матеріали справи не містять доказів порушення прав позивача на захист яких подано позов, що є підставою для відмовив в задоволенні позовних вимог. Відсутні підстави і для задоволення вимоги про укладення договору оренди. Так пунктом 21 наданих позивачем проектів договорів оренди датованих 01.12.2021 передбачено, що договір оренди діє до 01.06.2022. Позивач звернулася до суду з вимогою про укладення договору в грудні 2022 року. Тобто на момент звернення до суду, відповідно до умов запропонованого позивачем проекту договору, цей договір не мав діяти. Відтак, на момент звернення до суду були відсутні порушення прав позивача, зокрема які випливали з переддоговірного спору. Для правильно вирішення спору у даній справі, насамперед, слід з`ясувати чи є укладання спірного договору у даному випадку обов`язковим для сторін. Так. в позові позивач навела посилання на норму статей 810-815,820,221 ЦК України, а також статтю 158 ЖК України, які регулюють правовідносини за договором найму житлового приміщення, але вказані норми не містять пряму вказівку за яким відповідач зобов`язана укласти з позивачкою договір оренди. Також відповідач не погоджується з орієнтовною сумою витрат на професійну правову допомогу, яка складає 10000,00 грн., та відповідач планує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. У запереченнях на відзив представник позивача вказав на безпідставність доводів відповідача та просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 15.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 06.06.2023 до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Ухвалою суду від 19.07.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідачів та присутні відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували. Третя особа до суду надала заяву в якій просила розгляд справи здійснити за відсутності її представника. Також повідомила, що висновок орган опіки\~та піклування буде надано після отримання позовних матеріалів. Враховуючи, що даний спір не відноситься до спорів на які поширюються положення частини четвертої статті 19 СК України щодо подання суду органом опіки та піклування письмового висновку щодо розв`язання спору, суд вважає за можливе розгляд справи здійснити за відсутності представника третьої особи. Вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів прави вбачається та встановлено судом, що після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 23.06.2015 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-121, є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що на час подання позову у будинку зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] , колишня дружина брата [PERSON] , її донька [PERSON] , а також зареєстровано [PERSON] , який фактично проживає за іншою адресою у своєї дружини, та який прописав в будинку свою малолітню доньку [PERSON] та сина [PERSON] , хоча вони мешкають зі своєю матір`ю за іншою адресою. Інформацією про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 26.07.2023 № 23063-000628742-037-08 позивач підтвердила, що в ході розгляду справи за її зверненням відповідачів знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач пояснила, що відповідачі перешкоджають її у вселенні до житлового будинку та створюють нестерпні умови для спільного проживання, а також перешкоджають їй в розпорядженні та користуванні своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що у липні 2018 року [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діяв в інтересах неповнолітньої [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом їх виселення. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2021 у справі № 489/4782/18 позов [PERSON] про виселення відповідачів було задоволено, але постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.07.2021, залишеною без змін касаційною інстанцією, в задавлені позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] у виселенні відповідачів із спірного житлового будинку апеляційний суд виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження порушення її права з боку відповідачів та застосування до них підстав виселення у спосіб, передбачений частиною першою статті 116 ЖК України, так як вона з ними спільно не проживає, а вони відносно неї не створюють неможливих умов для спільного проживання. Позивач зазначає, що після вказаного рішення вона намагалася вселитися до житлового будинку, але відповідачі в цьому їй перешкоджають. Порушення відповідачами права на вселення до будинку позивач підтвердила наступними письмовими доказами. Висновком Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 26.05.2015, згідно якого було припинено перевірку заяви [PERSON] від 21.05.2015 в якій вона просила провести перевірку на предмет наявності документів про купівлю-продаж будинку за адресою: [ADDRESS] , а також прийняти міри до родичів, які перешкоджають її входженню в будинок її батька. Підставою перевірки стало те, що в спірних відносинах відсутній склад правопорушення і даний спір відноситься до цивільно-правових відносин. Згідно відповіді Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 30.05.2018 № Б-44аз/51-2018, наданої на адвокатський запит [PERSON] , 17.05.2028 мав місце виклик [PERSON] поліції, який було зареєстровано до Журналу єдиного обліку Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області за № 10792 від 17.05.2018. Із відповіді Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 01.06.2018 № 9330/51-2018 вбачається, що 17.05.2018 [PERSON] зверталася до поліції з заявою про прийняття мір до [PERSON] , яка не впускає її додому. Із відповіді ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 09.08.2021 № 15241/51-2021 вбачається, що [PERSON] 06.08.2021 зверталася до поліції з заявою про прийняття мір до [PERSON] та [PERSON] , які перешкоджають її вселенню до будинку по [ADDRESS] . Перевірка за її заявою була припинена та рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання в цивільно-правовому порядку. Аналогічна відповідь була надана [PERSON] ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області 17.08.2021 на її звернення від 16.08.2021. Із наданої на скаргу [PERSON] , в інтересах якої діяв [PERSON] , відповіді Окружної прокуратури міста Миколаєва від 30.08.2021 № 51-6885вих-21 вбачається, що прокуратурою витребувано та вивчено матеріали Журналу єдиного обліку за №17139 від 06.08.2021 згідно яких [PERSON] просила винести попередження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про недопустимість систематичного порушення прави співжиття, що виходить за межі повноважень прокуратури. Згідно відповіді СУ ГУНП в Миколаївській області від 10.01.2022 № К-176/кц/24/1-2022 [PERSON] зверталася до поліції із заявою щодо протиправних дій родичів, які не впускають її до будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Заяву [PERSON] було направлено для розгляду до ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області. Відповідю ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 20.10.2023 № 14360/52-2023, наданої на виконання ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.07.2023, підтверджується, що матеріали перевірок за заявим ЖЕО № 10792 від 17.05.29018 та ЖЕО № 6136 від 21.06.2015 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. 07.12.2021 позивач направила відповідачам [PERSON] та [PERSON] договір найму (оренди) житла від 01.12.2021, в якому запропонувала відповідачам умови надання в платне користування в спірному житловому будинку кімнат «1-5», для відповідача [PERSON] , та «1-4» для відповідача [PERSON] , разом з якою в кімнаті можуть проживати її члени родини [PERSON] . За умовами договорів, вони набирають чинності з моменту підписання сторонами та діють до 01.06.2022 зі сплатою орендної плати в розмірі 4000,00 грн. та додатково оплатою комунальних платежів. У судовому засіданні представник відповідачів пояснила, що відповідачі, які постійно проживали в будинку, ще до набуття права власності позивачем на нерухоме майно, зробили ремонт в будинку, встановили опалення та провели електричну мережу в кімнати де мешкають, постійно слідкують за утриманням його в належному стані та сплачують комунальні платежі. У зв`язку із цим пропонували позивачу продати їм частину будинку, набуття якого у власність останньої є сумнівним. Також вказували, що позивач запропонувала договір найму, строк дії якого сплинув на момент звернення позивача до суду, а запропоновані кімнати за площею не відповідають нормам проживання. Правове обґрунтування та мотиви суду Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Згідно зі\~статтею 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 ЦК України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК України\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , та бажає вселитися в будинок, проти чого заперечують відповідачі, які вважають, що позивач набула право власності на будинок незаконно. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів протиправного набуття позивачем права власності на будинок, тому суд відхиляє доводи відповідачів щодо неправомірності набуття позивачем права власності на житловий будинок. На підставі оцінки кожного наданого сторонами доказу окремо та в їх сукупності суд дійшов висновку про наявність у позивача перешкод в користуванні житлом, яке належить їй на праві власності, тому позовна вимога про вселення позивача є правомірною. При цьому суд зазначає, що відповідно до закону власник має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а інші особи зобов`язані утримуватися від порушення прав власника. Доводи відповідачів про недоведеність позивачем порушення прав її як власника нерухомого майна, суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та випливають із самого факту звернення позивача до суду з позовом про вселення. Помилковими є твердження відповідачів і про обрання позивачем неналежаного способу захисту порушеного права, так як вселення позивача в належне їй на праві власності житло є правом, як власника. Враховуючи, що відповідно до процесуального законодавства, позивач самостійно розпоряджається своїми процесуальними правами щодо підстав та предмету позову, а також передбачені частиною першою статті 13 ЦПК України межі судового розгляду та диспозитівність цивільного судочинства, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вселення позивача в житловий будинок у спосіб, який обрано позивачем, тобто у вказані останньою конкретні житлові кімнати. Що стосується вимог про зобов`язання відповідачів укласти договір оренди (найму) житлового приміщення, суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, оскільки дана вимога суперечить принципу свободи договору, що визначений статями 6,\~627 ЦК України. Крім того, строк дії запропонованого позивачем договору найму (оренди) закінчився на момент звернення позивача до суду, а умови договору не враховують інтересів відповідачів. Щодо проекту договору, запропонованого відповідачам в ході судового розгляду, після ознайомлення з відзивом відповідача, копію якого надано до суду 13.07.2023, такі дії позивача не охоплюються підставами та предметом позову, відповідно до яких позивач просила укласти договір на конкретних умовах. Так як позов задоволено частково, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі частини першої статті 141 ЦПК України на користь позивача в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн., З позову вбачається, що позивач просила покласти на відповідачів витрати понесені нею на оплату правничої допомоги, орієнтовний розмір яких складає 10000,00 грн. У запереченнях на відзив позивач вказала, що детальний розрахунок наданих адвокатом послуг та докази їх оплати буде надано в процесі розгляду справи. З відзиву на позов вбачається, що відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмір 5000,00 грн. Докази понесення таких витрат будуть надані в строки встановленні частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи, що обидві сторони до дебатів зробили заяви щодо відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи, тому вони вправі надати до суду відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial