Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок загальною площею 53,1 м2,який знаходиться за адресою: [ADDRESS] який залишився після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 06.09.2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою 18 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] до судового засідання надали заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Обухівської міської ради Київської області до судового засідання не з`явились, надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили розглядати справу за їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Г.О. до судового засідання не з`явився, до суду направив належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , інших заяв чи клопотань до суду не надав. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.06.2020 року, позов [PERSON] до Копачівської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мельник Марина Володимирівна, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування задоволено, та визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок загальною площею 53,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак за життя він не встиг зареєструвати право власності на вказаний будинок. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишився житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га. кадастровий номер 3223184201:01:014:0010. 05\~вересня\~2022 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Г.О. з метою подачі заяви про прийняття спадщини за законом, яка залишилась після смерті її батька та проведення реєстрації в Спадковому реєстрі. 05 вересня 2022 року позивач отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом № 375,376 на земельну ділянку площею 0,313 га., цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223184201:01:014:0004, та на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3223184201:01:014:0010. 22 серпня\~2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Г.О. з метою подачі заяви про прийняття спадщини за законом, яка залишилась після смерті її\~батька та проведення реєстрації в Спадковому реєстрі. 22\~серпня 2023 року позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії\~ оскільки документів що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] \~не подано, а в Державному реєстрі речових прав відсутня інформація про зареєстроване право власності спадкодавця на вищевказаний житловий будинок. У відповідності\~\~до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом.\~Ст. 1222 ч.1\~\~ЦК України\~вказує , що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після\~\~відкриття\~\~спадщини.\~\~ Судом встановлено, що позивач має\~\~ право на спадщину за законом після\~\~смерті [PERSON] , інших спадкоємців згідно спадкової справи немає. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до\~статті 86 ЦК Української РСР\~право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня\~1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~ Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня\~1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту будівництва житлового будинку у 1964 році [PERSON] набула статусу власника житлового будинку та згідно зі\~статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року\~він набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відмова приватного нотаріуса Чібісова Г.О. у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці через відсутність належного оформлення права власності за спадкодавцем на спірний будинок є нічим іншим, як невизнанням державою в особі нотаріуса права власності за позивачем як спадкоємцем за законом, тому може бути захищене в судовому порядку згідно зі ст. 392 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що ним не встановлено і не було предметом дослідження правомірність дій нотаріуса, суд лише констатує факт відмови у видачі документа, що підтверджує право на спадщину за заповітом. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивача базуються\~\~на законі, визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб.

Outcome: approved