Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Припинити з 11 жовтня 2022 року стягнення аліментів з позивача на користь відповідача [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі заочного рішення Херсонського міського суду від 16 липня 2019 року. Вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі перебували у шлюбі, який було розірвано відповідно рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 15.05.2013 року. Питання щодо визначення місця проживання дітей у судовому порядку не вирішувалося. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Херсонського міського суду від 16 липня 2019 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей, які на той час проживали з нею, у розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку - доходу. Постановою Олешківського відділу ДВС Херсонської області від 12 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] та з заробітної плати позивача стягувалися аліменти у розмірі 1/3 частини на користь відповідача. Після початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, позивач вивіз дітей з окупованої території Херсонської області на підконтрольну територію України, де вони перебувають з ним та знаходяться на його повному утриманні. Відповідач з власної волі залишилася на окупованій території. Відповідно наказу Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 05 вересня 2022 року №9-в за взаємною згодою позивача звільнено з посади головного спеціаліста Сектору мисливського господарства. Накахом по ДП «Ізяславський лісгосп» від 06 вересня 2022 року №173/к з 08 вересня 2022 року позивача прийнято на посаду інженера лісового господарства з посадовим окладом 15800 грн. На даний час позивач проживає з дітьми за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06 вересня 2022 року. Відповідно судового наказу Ізяславського районного суду від 14 жовтня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку. Позивач в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином та своєчасно. Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщена належним чином і своєчасно, відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надала. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Ізяславської міської ради в особі Відділу (Служби у справах дітей) Ізяславської міської ради в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином та своєчасно. Надав заяву про слухання справи у їх відсутності. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що з [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано відповідно рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 15.05.2013 року. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Херсонського міського суду від 16 липня 2019 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей, які на той час проживали з нею, у розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку - доходу. Постановою Олешківського відділу ДВС Херсонської області від 12 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] та з заробітної плати позивача стягувалися аліменти у розмірі 1/3 частини на користь відповідача. Після початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, позивач вивіз дітей з окупованої території Херсонської області на підконтрольну територію України, де вони перебувають з ним та знаходяться на його повному утриманні. Відповідач з власної волі залишилася на окупованій території. Відповідно наказу Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 05 вересня 2022 року №9-в за взаємною згодою позивача звільнено з посади головного спеціаліста Сектору мисливського господарства. Накахом по ДП «Ізяславський лісгосп» від 06 вересня 2022 року №173/к з 08 вересня 2022 року позивача прийнято на посаду інженера лісового господарства з посадовим окладом 15800 грн. На даний час позивач проживає з дітьми за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06 вересня 2022 року. Відповідно судового наказу Ізяславського районного суду від 14 жовтня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку. Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї №57/1 від 27.09.2022 року, складеного фахівцями Лютарського лісництва, з 04 вересня 2022 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми проживає на території Ізяславської ТГ за адресою: [ADDRESS] . Встановлено факт спільного проживання, утримання, виховання дітей. У висновку начальника відділу «Служби у справах дітей» Ізяславської міської ради зазначено, що відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцять років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 Цивільного кодексу України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Виходячи з вищезазначеного, немає підстав, для розгляду органом опіки та піклування Ізяславської міської ради питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком, які відповідно до матеріалів справи з ним разом проживають. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Статтею 160 СК України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тому суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Що стосується позовних вимог про припинення стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Статтями 180, 181 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В даному випадку, позивач наводить обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо припинення стягнення з позивача аліментів на утримання дітей, оскільки останні проживають разом з ним та повністю перебувають на його утриманні. Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу статей 267-271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження. У зв`язку із зазначеним, з урахуванням предмета спору в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Судом встановлено судом, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не проживають з матір`ю [PERSON] , на користь якої були стягнуті аліменти, а проживають зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , та перебувають на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дітей. Припинення стягнення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то стягнення аліментів має бути припинено. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved