Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що 02.05.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти у розмірі 150000 грн., зі сплатою 10% річних за користування грошовими коштами, зі строком повернення до 02.05.2020 року. 20.11.2019 року [PERSON] в рахунок погашення відсотків за користування та часткового виконання договору позики було сплачено 15000 грн. Залишок заборгованості становить 142500 грн. У разі несвоєчасного повернення суми позики, крім сплати процентів, передбачених умовами договору, позичальник зобов`язався сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 7% річних від простроченої суми в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України. Станом на день подачі позову до суду, відповідач не віддав борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. В зв`язку з чим просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 247525,44 грн., з яких: 142500 грн.- сума основного боргу, 55828,77 грн.- 10% річних від суми позики за користування грошовими коштами, 26076,53- інфляційні витрати, 23120,14 грн.- 7% річних від простроченої суми. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 31 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував. Крім того, 17.11.2023 року ним подано відзив, в якому відповідач просив при ухваленні рішення врахувати його складний майновий стан. Зазначив, що воєнний стан та постійні обстріли Харківської області призводять до нестабільності настрою, проблем зі структуруванням думок, втратам контролю над можливістю заробляти кошти, які необхідні на утримання дружини в декретній відпустці та маленької дитини. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач зобов`язався передати позичальнику грошові кошти у сумі 150000 грн., а відповідач повернути позику та проценти до 02.05.2020 року. Пунктами 1.2, 1.2.1 договору передбачена сплата відсотків за користування грошовими коштами від суми позики в розмірі 10% річних. Проценти виплачуються готівкою у гривні, щомісяця, 01 числа до дня повернення позики. Оригіналом розписки від 02.05.2019 року підтверджується факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 150000 грн. [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок погашення відсотків за користування та часткового виконання договору позики від 02.05.2019 - 15000 грн. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 02.05.2019 року між сторонами було укладено договір позики, відповідач отримав грошові кошти у борг, що підтверджується написаною ним розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Згідно ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду оригінали договору позики та розписки. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно розписки від 20.11.2019 року відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики у сумі 15000 грн., з яких 7500 грн. за користування коштами у період з 02.05.2019 року по 02.11.2019 року; 7500 грн. - часткове погашення договору позики, решта боргу у розмірі 142,500 грн. залишається не сплаченим, про що позивач зазначив у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, доказів на спростування розміру заборгованості не надав. У наданому до суду відзиві посилався лише на складний майновий стан та на воєнний стан. Однак суд звертає увагу на те, що військова агресія рф проти України розпочалась 24.02.2022, а договір позики, який був укладений 02.05.2019 повинен був виконаний до 02.05.2020, та відповідач зобов`язувався повернути кошти саме до 02.05.2020 р. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики від 02.05.2019 матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, що відповідачем [PERSON] не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно договору позики від 02.05.2019 року в строки, передбачені договором, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 142500 грн., обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно договору позики від 02.05.2019 року, відповідач [PERSON] зобов`язався сплатити позивачу [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами від суми позики в розмірі 10% річних. Проценти виплачуються готівкою у гривні, щомісяця, 01 числа до дня повернення позики. Строк повернення процентів згідно договору зазначено 02.05.2020 року. Позивачем здійснено розрахунок процентів за користування грошовими коштами за період з 02.11.2019 року по 01.10.2023 року за формулою: [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів прострочення] / [Кількість днів у році], де 142500х10%/100%х1430/365=55828,77 грн. Таким чином, заборгованість по процентам за користування грошовими коштами за період вказаний позивачем становить 55828,77 грн. Проте суд прийшов до висновку, що період їх нарахування зазначений позивачем, а саме з 02.11.2019 року по 01.10.2023 року є невірним, оскільки нарахування процентів припиняється після спливу визначеного в договорі позики строку на який надано кошти, тобто в даному випадку, позичальник зобов`язується повернути в строк до 02.05.2020 року. Після зазначеної дати, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Даний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Таким чином, позивач відповідно до ст.1048 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору позики має право на отримання процентів за користування позикою, у межах погодженого сторонами строку позики з 02.11.2019 року (часткове погашення боргу) по 02.05.2020 року, тобто 6 місяців, у сумі 7131,40 грн., виходячи з розрахунку: 02.11.2019 року по 31.12.2019 року - 60 днів: 142500,00 грн. (сума боргу) ? 10,000% (процентна ставка) / 100% ? 60 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2342,47 грн; 01.01.2020 року по 02.05.2020 року - 123 дні: 142 500,00 грн. (сума боргу) ? 10,000% (процентна ставка) / 100% ? 123 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 4 788,93 грн. Оскільки після закінчення строку позики у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 02.11.2019 року по 01.10.2023 року є безпідставною. Позовні вимоги про стягнення боргу по процентам за користування грошовими коштами, з урахуванням наведеного вище, підлягаю частковому задоволенню в сумі 7131,40 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 7% річних від простроченої суми за період 02.05.2020 року по 24.02.2022 року, суд враховує наступне. У п. 7 договору позики від 02.05.2019 року, сторони визначили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів відповідно до п.п.1.2 договору, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 7% річних від простроченої суми в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України. В позовній заяві позивачем зроблені розрахунки інфляційних втрат та сім відсотків річних, нарахованих з розміру суми заборгованості за договором позики у розмірі 142500грн. за період з 02.05.2020 року по 24.02.2022 року. Згідно яких інфляційні витрати становлять 26076,53 грн., 7% річних від простроченої суми - 23120,14 грн. У п.54 постанови від 04.06.2019 (справа №916/190/18) Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Як вбачається із зазначених рекомендацій Верховного Суду України, для визначення індексу інфляції в цілому за період прострочення, індекси інфляції за цей період перемножуються. Виходячи з цього, інфляція нараховується на суму основного боргу, яка існувала на кінець місяця, в якому допущене прострочення і за наступні повні місяці, в яких сума боргу не була сплачена. При розрахунку інфляційних втрат для суми основного боргу, яка існувала декілька місяців, індекси інфляції за кожний повний місяць прострочення перемножуються між собою та визначається середній показник, який застосовується до суми боргу. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Розрахунок інфляційних витрат розраховується за формулою: [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Розрахунок інфляційних витрат наступний: У період з 02.05.2020 року по 24.02.2022 року індексація на суму 142500,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 117,120% (за період Травень 2020 - Лютий 2022) [Інфляційні нарахування] = 142500,00 грн. (сума боргу) ? 117,120% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 142 500,00 грн. (сума боргу) = 24 395,59 грн. Розрахунок 7% річних від простроченої суми розраховується за формулою: [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]. Розрахунок процентів річних за період з 02.05.2020 року по 24.02.2022 року наступний: Період розрахунку з 02.05.2020 року по 31.12.2020 року - 244 дні: 142500,00 грн. (сума боргу) ? 7% (процентна ставка) / 100% ? 244 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 6668 грн.; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів: 142500,00 грн. (сума боргу) ? 7% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 9975 грн; з 01.01.2022 року по 24.02.2022 року - 55 днів: 142500,00 грн. (сума боргу) ? 7% (процентна ставка) / 100% ? 55 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1503 грн. Таким чином 7% річних від простроченої суми у зазначений вище період становить 18146 грн. Суд перевіривши наведені розрахунки позивача прийшов до висновку, що вони мають розбіжності з розрахунком зробленим судом, оскільки позивачем невірно порахована кількість днів прострочення. Таким чином, позовні вимоги щодо відшкодування 7% річних та інфляційних втрат також підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 02.05.2020 року по 24.02.2022 року, що складає: інфляційні втрати - 24395,59 грн. та 7% річних - 18146 грн. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст.81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірі 192172,99 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, судовий збір потрібно стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 1921,73 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 553,52 грн. відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial