Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

01 грудня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 листопада 2016 року між ним та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору він передав позичальнику грошову позику в розмірі 1307500 гривень. Грошові кошти в розмірі 1307500 гривень були передані позичальнику до підписання договору. Факт отримання суми позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником 01 листопада 2016 року. Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору позики позичальник зобов`язався повернути суму позики до 31 січня 2017 року. Суму позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцю готівкою. Днем повернення позики вважається день отримання коштів позикодавцем. Сума боргу позичальником не повернута, [PERSON] ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Згідно з п. 6.1. договору позики при простроченні повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики. Пунктом 6.2. договору визначено, що за порушення строку повернення позики позикодавцю, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповерненої позики (частини позики) за кожен день прострочення повернення. Відповідно до п. 6.3. договору позики у випадку прострочення повернення позики позикодавцю, позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця проценти на рівні облікової ставки Національного банку України. проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Просить суд ухвалити рішенням, яким стягнути з відповідача на його користь: -1307500 гривень боргу; -130750 гривень штрафу; -283100 гривень 60 копійок пені; -141550 гривень 29 копійок відсотків річних від ставки НБУ; -130750 гривень інфляційних втрат. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 липня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року залишено без змін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі з урахуванням уточненої позовної заяви (т. 1, а.с. 111-116) та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідачі протягом всього розгляду справи заперечували лише щодо нарахування штрафу та пені. Факт отримання позики останніми був визнаний та не оспорювався. [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 22 квітня 2009 року. Згідно договору купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , вартість якої склала 3099555 гривень. [PERSON] офіційно не працює, доходів від підприємницької діяльності не мав. [PERSON] доходів, достатніх для придбання квартири, також не мала. Крім того, за період з 2017 року по 2019 рік [PERSON] придбала два автомобіля та дві квартири. Вважає, що квартира [ADDRESS] могла бути придбана за кошти, що були отримані [PERSON] за договором позики та який діяв в інтересах сім`ї. Таким чином, отримані в позику кошти є спільним майном подружжя, а майно, придбане на ці кошти, також є спільним майном подружжя. Посилання відповідачів на шлюбний договір від 28 квітня 2016 року є безпідставним, оскільки оформлення квартири відбулось згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2017 року після отримання позики 01 листопада 2016 року. Відповідачі не надали суду доказів оплати за квартиру. Крім того, 28 квітня 2016 року (у день укладення шлюбного договору) [PERSON] уклала попередній договір купівлі-продажу цієї квартири. Таким чином, заперечення відповідачів щодо солідарного стягнення боргу є безпідставними. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала письмові пояснення відповідачів (т. 2, а.с. 21-24). Пояснила, що відповідачі не погоджуються із вимогами про стягнення процентів у сумі 141550 гривень 29 копійок, оскільки у цих правовідносинах не можуть бути застосовані статті 536 та 1048 ЦК України. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована статтею 625 ЦК України. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позик у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Зазначає, що у [PERSON] не виникало солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики від 01 листопада 2016 року. Квартира [ADDRESS] не є та не була спільною сумісною власністю подружжя, а вона знаходиться у приватній власності [PERSON] 28 квітня 2016 року між відповідачами був укладений та посвідчений нотаріально шлюбний договір, відповідно до якого зазначена квартира купується за кошти [PERSON] , є її особистою приватною власністю та згода [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу квартири не потрібна. Таким чином, зазначена квартира не є спільною сумісною власністю та не була придбана за кошти, отримані в позику в інтересах сім`ї. Оскільки позивачем не надано докази, що отримані за договором позики грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а також відсутність письмової згоди [PERSON] на отримання позики, остання не є зобов`язаною особою за договором позики та не може бути відповідачем у цій справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору позивач передав позичальнику грошову позику в розмірі 1307500 гривень. Грошові кошти в розмірі 1307500 гривень були передані позичальнику до підписання договору. Факт отримання суми позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником 01 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 10, 11). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Сторона позивача посилається на те, що позичальник борг у сумі 1307500 гривень як у визначений договором строк, так і на день розгляду справи судом, не повернув. У письмових поясненнях відповідачів зазначено, що останні не погоджуються із вимогами про стягнення процентів у сумі 141550 гривень 29 копійок, оскільки у цих правовідносинах не можуть бути застосовані статті 536 та 1048 ЦК України. Вбачається, що [PERSON] факт отримання грошових коштів у позику за договором від 01 листопада 2016 року не заперечує. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми боргу ґрунтується на законі. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути штраф у розмірі 130750 гривень та пеню в сумі 283100 гривень 60 копійок. Згідно з п. 6.1. договору позики при простроченні повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики. Пунктом 6.2. договору визначено, що за порушення строку повернення позики позикодавцю, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповерненої позики (частини позики) за кожен день прострочення повернення. Розрахунок штрафу та пені наданий позивачем та відповідає вимогам закону (т. 1, а.с. 3). Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає штраф у розмірі 130750 гривень та пеня в сумі 283100 гривень 60 копійок. Також позивач просить стягнути інфляційні втрати в сумі 130750 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з лютого 2017 року по жовтень 2017 року. Інфляційне збільшення суми боргу становить 130750 гривень. Розрахунок інфляційного збільшення суми боргу наданий позивачем та відповідає вимогам закону (т. 1, а.с. 4). Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення 141550 гривень 29 копійок відсотків річних від ставки НБУ за період з 01 лютого 2017 року по 26 жовтня 2017 року на підставі ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12. Відповідно до п. 5.1. договору позики позичальник зобов`язався повернути суму позики до 31 січня 2017 року (включно). Позивач просить стягнути з відповідачів відсотки за користуванням коштами за період після закінчення строку повернення грошових коштів за договором позики, а саме з 01 лютого 2017 року по 26 жовтня 2017 року. Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором позики проценти вже було припинено. За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача процентів за період з 01 лютого 2017 року по 26 жовтня 2017 року на підставі ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягає. Позивач зазначає, що грошові кошти мають бути стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку, оскільки вони з 22 квітня 2009 року (в тому числі і на день укладення договору позики) перебувають в зареєстрованому шлюбі, а цей договір укладався в інтересах сім`ї. Сторона відповідачів зазначає, що у [PERSON] не виникало солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики від 01 листопада 2016 року. Квартира [ADDRESS] не є та не була спільною сумісною власністю подружжя, а вона знаходиться у приватній власності [PERSON] 28 квітня 2016 року між відповідачами був укладений та посвідчений нотаріально шлюбний договір, відповідно до якого зазначена квартира купується за кошти [PERSON] , є її особистою приватною власністю та згода [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу квартири не потрібна. Таким чином, зазначена квартира не є спільною сумісною власністю та не була придбана за кошти, отримані в позику в інтересах сім`ї. Оскільки позивачем не надано докази, що отримані за договором позики грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а також відсутність письмової згоди [PERSON] на отримання позики, остання не є зобов`язаною особою за договором позики та не може бути відповідачем у цій справі. Частиною 2 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У ч. 4 цієї статті передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності наступних умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Фактично якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в її інтересах. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Сторона позивача посилається на те, що договір позики від 01 листопада 2016 року укладався в інтересах сім`ї відповідачів для придбання квартири. У матеріалах справи відсутні докази, що такий договір укладено [PERSON] всупереч інтересам його сім`ї, а також того, що майно, одержане за договором, використане не в її інтересах. Суд вважає, що не є підставою для відмови в задоволенні позову посилання сторони відповідачів на те, що 28 квітня 2016 року між відповідачами був укладений та посвідчений нотаріально шлюбний договір, відповідно до якого квартира [ADDRESS] купується за кошти [PERSON] , є її особистою приватною власністю та згода [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу квартири не потрібна а у матеріалах справи відсутні докази, що кошти від позики були витрачені на придбання квартири. Квартира, яка є предметом шлюбного договору, не є предметом спору між сторонами, оскільки заявлені вимоги стосуються повернення позики - грошових коштів. Представник позивача зазначав, що набуття [PERSON] саме квартири у власність за позичені кошти є ймовірним припущенням, проте грошові кошти були отриманні [PERSON] під час шлюбу та доказів на спростування того, що вони були отримані не в інтересах сім`ї, стороною відповідачів не надано. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення заборгованості в солідарному порядку з позичальника та його дружини ґрунтується на законі. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з кожного відповідача на користь позивача підлягає також по 4000 гривень судового збору.

Outcome: partial