Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період з лютого 2006 року по 11 листопада позивач та [PERSON] проживали як чоловік та дружна однією сім`єю, а з 11.11.2011 в офіційно зареєстрованому шлюбі по травень 2014 року. За період спільного проживання однією сім`єю, 23.09.2011 сторонами було придбано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована в с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області. Згодом було здійснено поділ вищезазначеної земельної ділянки площею 0,12 га на земельну ділянку площею 0,1001 га та на земельну ділянку площею 0,0199 га. Рішенням Володарськ-Волинсього районного суду Житомирської області від 16.02.2015 шлюб між сторонами було розірвано. В подальшому, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.01.2017, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19.04.2017 було задоволено позов [PERSON] , зокрема встановлено факт спільного проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю та в порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на частини вказаних земельних ділянок. Як вказано в позовній заяві, в момент, коли рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, під час розгляду вищезазначеної справи апеляційним судом, [PERSON] незаконно відчужив це нерухоме майно на користь іншої особи. Так, 18.03.2017 [PERSON] уклав договори дарування земельних ділянок, які подарував [PERSON] . Того ж дня було зареєстровано право власності на вказане майно за [PERSON] , про що внесено відповідні записи в електронний реєстр речових прав. Про те, що [PERSON] вчинив зазначені дії відносно земельних ділянок, позивач довідалась 11.10.2021, отримавши рішення реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на вказані земельні ділянки. Представник позивача просив суд скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно: частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222488205:03:004:5001, площею 0,1001 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 598543232224, номер запису про право власності: 19504118, дата державної реєстрації: 18.03.2017, зареєстровано: приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною, підстава для державної реєстрації: договір дарування земельної ділянки серія та номер: 833 виданий 18.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галина Антонівна, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 34327949 від 18.03.2017 року та на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Лісне, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000, площею 0,0199 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 598504332224, номер запису про право власності: 19504193, дата державної реєстрації: 18.03.2017 року, зареєстровано: приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною, підстава для державної реєстрації: договір дарування земельної ділянки серія та номер: 832 виданий 18.03.2017 року, видавник: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галина Антонівна, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 34328013 від 18.03.2017 та витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] по частині вищезазначених земельних ділянок, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 3\~524,80 грн. 03.10.2022 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 06.12.2022 [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву за вх. № 40744, зазначивши, що відповідно до договору дарування від 18.03.2017 вона отримала від [PERSON] земельні ділянки площею 0,1001 га за кадастровим номером 3222488205:03:004:5001 та земельну ділянку площею 0,0199 га за кадастровим номером 3222488205:03:004:5000, розташовані в с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області. Відповідач вказала, що мала повну впевненість, що подаровані їй земельні ділянки були набуті [PERSON] правомірно у особи, яка мала право власності на ділянки, останні не перебували під арештом. По суті, [PERSON] є добросовісним набувачем, законодавство не зобов`язує добросовісного набувача перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині, що стосуються власності [PERSON] на земельні ділянки, як добросовісного набувача. 24.05.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 11.09.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направила до суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позову частково з огляду на наступне. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року у справі № 369/6623/16-ц, що було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з лютого 2006 року по 11 листопада 2011 року; визнано право власності за [PERSON] на частину земельної ділянки площею 0,1001 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5001 та на частину земельної ділянки площею 0,0199 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000, які розташовані в с. Лісне, Києво-Святошинського району, Київської області та визнано право власності за [PERSON] на частину земельної ділянки площею 0,1001 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5001 та на частину земельної ділянки площею 0,0199 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000, які розташовані в с. Лісне, Києво-Святошинського району, Київської області. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи № 369/6623/16-ц в апеляційній інстанції, 04 березня 2017 року [PERSON] разом з [PERSON] були укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1001 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5001 та площею 0,0199 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000, які розташовані в с. Лісне, Києво-Святошинського району, Київської області. Вищезазначені договори були посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною за реєстровими номерами 650 та 677 відповідно. В подальшому, відповідно договорів дарування земельних ділянок від 18 березня 2017 року, що були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною за реєстровими номерами 832 та 833, [PERSON] передала безоплатно у власність подарувала, а [PERSON] прийняла у власність (в дар) земельні ділянки площею 0,0199 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000 в с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області та площею 0,1001 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5001 по [ADDRESS] . На час звернення позивача до суду, [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,0199 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5000 в с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області та площею 0,1001 га, кадастровий номер 3222488205:03:004:5001 по [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно із ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1\~ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Звертаючись до суду з даним позовом та посилаючись на обставини вибуття з власності нерухомості поза його волею, позивач обрала спосіб захисту прав шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі положень ст. ст.\~387,\~388 ЦК України. Відповідно до закріпленого у\~ст. 387 ЦК України\~загального правила власник має\~право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикація - це: витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника; передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 визначено, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірною майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Враховуючи, що частини спірних земельних ділянок вибули не з волі їх власника [PERSON] , при тому, що [PERSON] отримала вказане майно на підставі саме безвідплатного договору, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відносно вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] слід зазначити наступне. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц визначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Однією з\~підстав державної\~реєстрації права\~власності на\~нерухоме майно\~є рішення\~суду,\~що набрало\~законної сили,\~щодо набуття,\~зміни або\~припинення права\~власності та\~інших речових\~прав на\~нерухоме майно\~(п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~ 27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»).\~Рішення суду\~про витребування\~нерухомого майна\~з чужого\~незаконного володіння\~є таким\~рішенням і\~передбачає внесення\~відповідного запису\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16) З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на частину спірних земельних ділянок, з огляду на невідповідність зазначених позовних вимог ефективному способу захисту та можливості внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно в позасудовому порядку. Щодо доводів відповідача\~\~ [PERSON] про те, що\~задоволення позову порушить принцип «справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи», то слід зазначити, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Вирішуючи питання про пропорційність втручання у право фізичної особи суд враховує, що нерухоме майно вибуло з власності позивача незаконно, [PERSON] було відомо про наявність судового спору щодо поділу майна, [PERSON] отримала земельні ділянки безкоштовно, таким чином не понесла надмірного тягару для отримання у власність спірного майна, а тому приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову не порушуючи при цьому принцип «справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи». Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 763 (сімсот шістдесят три) грн. 75 коп. з кожного (задоволена одна майнова вимога (1527,50 грн./2 = 763,75 грн.), враховуючи, що солідарне стягнення судових витрат законодавством не передбачено. На підставі вищевикладеного, ст. ст 3, 15, 16, 317, 319, 321, 387,388 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial