Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу з оренди та комунальних послуг. У своїй позовній заяві просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] заборгованість по Договору найму (оренди) нерухомого майна від 14.05.2020 року у сумі: 22 000,00 грн. - заборгованість зі сплати оренди; 15 409.00 грн - відшкодування витрат із сплати комунальних послуг, а всього - 37 409,00 грн. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що 14.05.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди нерухомого майна. Згідно з п. 1.1. Договору, Наймодавець передає Наймачеві об`єкт нерухомості, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . З квітня 2022 року Відповідачка відмовилася проводити проплати по Договору, тому почала накопичуватися заборгованість за квітень, травень та червень 2022 зі сплати оренди. Також відповідачем за період дії договору не повністю сплачено комунальні послуги. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року матеріали справи передано до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду справи за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 20 листопада 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на недоведеність розрахунків, та настання умов форс-мажору, які передбачені п. 5 Договору. Позивачка разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Судом враховано, що останньою було подано клопотання про розгляд справи за її відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , відповідно до Договору купівлі-продажу від 27 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., та зареєстровано у реєстрі за № 1311. 14 травня 2020 року між [PERSON] (Наймодавець) та [PERSON] (Наймач) було укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна (далі - Договір). Згідно з п. 1.1. Договору, Наймодавець передає Наймачеві об`єкт нерухомості, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно із п. 2.1. Договору, квартира, оренда якої є предметом даного договору, буде передана Наймодавцем Наймачу не пізніше 18 травня 2020 року, про що Сторони складають Акт прийому-передачі Об`єкта нерухомості. В матеріалах справи наявний Акт прийому-передачі Об`єкта нерухомості від 14 травня 2020 року за підписами Сторін. Сторони погодили, що відповідно до даного договору, Наймач буде користуватися правом тимчасового користування квартирою до 18 травня 2021 року (включно) Квартира вважається переданою у користування Наймачу з моменту підписання Акту прийому-передачі Об`єкта нерухомості (п.4.1.1 Договору). Відповідно до пункту 3.1. договору оренди, щомісячна орендна плата за квартиру складає 11 000 (одинадцять тисяч) гривень. Згідно з п. 3.2.1 Додаткові умови щодо порядку та умов сплати Орендної плати за Об`єкт нерухомості: на момент підписання договору оренди Наймач сплачує суму в розмірі 10 500 (десять тисяч п`ятсот) гривень - страховий платіж. Суму в розмірі 10 500 (десять тисяч п`ятсот) гривень за перший місяць оренди Наймач вносить при в`їзді в даний об`єкт нерухомості. Наступні платежі проводяться щомісячно. Позивачка повністю виконала свої зобов`язання за вказаним договором, надавши відповідачці у користування квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка за вказаним договором свої зобов`язання не виконала належним чином у повному обсязі та допустила заборгованість. Згідно з розрахунком, здійсненим позивачкою у позовній заяві, заборгованість відповідачки щодо сплати орендної плати за два місяці становить 22 000,00 гривень. Зважаючи на наявні у матеріалах справи докази, розрахунок розміру заборгованості, суд вважає, що відомості, які вони містять, відповідають дійсним обставинам справи. Доказів повної або часткової сплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Укладаючи договір оренди квартири, сторони погодили ціну договору і порядок її оплати за користування, умови припинення правовідносин між сторонами, розірвання договору, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] надавалася у користування відповідачці. Твердження відповідачки, що у період після 24.02.2022, на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, вона звільняється від нарахування, зокрема, від орендної плати, штрафів, пені, компенсації збитків та іншої відповідальності, то слід зазначити наступне. У Постанові Верховного суду від 08.12.2021 по справі №357/452/21 викладено висновок, що норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. До позовної заяви не долучено та матеріалами не підтверджено, що в подальшому з вини позивачки, відповідачка не могла використовувати приміщення. Як зазначено у Постанові Верховного суду від 05.07.2019 по справі № 916/1684/18, що відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою і другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору. Щодо форс-мажорних обставин суд зазначає наступне. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України"). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Листом від 28.02.2022 Торгово-Промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 28.02.2022 "Про ведення воєнного стану". У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Воєнний стан на території України не означає, що відповідачка не може користуватися орендованою квартирою та сплачувати кошти за її користування. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану на можливість виконання зобов`язань за договором. Отже, відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення від оплати за користування вказаною квартирою. Окремо суд зауважує, що п. 5 Договору встановлено, що у випадку виникнення обставин непереборної сили (Форс-мажор), які виникли внаслідок подій виключають відповідальність за часткове чи повне невиконання зобов`язань за цим Договором. Сторона, що посилається на обставину Форс-мажору, повинна надати іншій Стороні документ, виданий торгово-промисловою палатою України, що підтверджує настання та існування обставини Форс-мажору. Сторона, що посилається на обставину Форс-мажору, повинна зробити все необхідне, для того щоб звести до мінімуму наслідки Форс-мажору. Невиконання вимог цього пункту Стороною позбавляє її права посилатися на обставини Форс-мажору, як на підставу невиконання умов цього Договору. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Відповідачкою вживалися заходи щодо надання іншій Стороні документу, виданого Торгово-промисловою палатою України, що підтверджує настання та існування обставини Форс-мажору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Одночасно з цим, суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] була стороною договірних відносин. Таким чином не знаходять свого підтвердження обгрунтування останньої про порушення її прав з боку Відповідачки, а відтак суд вважає за доцільне стягнути заборгованість з оренди на користь [PERSON] . Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 3.1.3. Договору, сторони погодили, що: «Оплата послуг (електро-, газопостачання, постачання гарячої та холодної води, опалення, водовідведення, вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), пов`язаних з експлуатацією Об`єкта нерухомості, Сторони домовилися сплачувати наступним чином: Інтернет + ТВ: сплачує Наймач Вартість вказаних послуг не включається до складу Орендної плати і сплачується вказаною стороною Договору на підставі рахунків відповідних організацій виходячи з показників лічильників (за наявності для відповідних послуг) не пізніше 20 місяця наступного за місяцем за який вони були нараховані.». Згідно з розрахунком, здійсненим позивачами у позовній заяві, заборгованість відповідачки щодо сплати житлово-комунальних послуг у загальному розмірі складає 15 409,00 гривень. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року застосував принцип Contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Як вбачається з вищенаведених умов Договору, сторонами було досягнуто наступної згоди щодо сплати послуг за житлово-комунальні послуги: «Інтернет + ТВ: сплачує Наймач». В свою чергу, умови Договору не містять однозначних трактувань з-приводу того, хто повинен здійснювати сплату інших витрат, пов`язаних з експлуатацією Об`єкта нерухомості. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимог в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 22 000,00 грн. В решті заявлених позовних вимог, слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , судові витрати останньої не підлягають відшкодуванню. Оскільки судом було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 583,53 грн. пропорційно до суми задоволених позовних вимог 58,80 %. На підставі вищевикладеного, з урахуванням ст.ст. 525-526, 530,549, 551, 536, 559 610,629, 759, 760, 785, ЦК України, та

Outcome: partial