Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] в якому просить визнати договір позики від 30.10.2006 між нею та відповідачем, зареєстрованим в реєстрі за № 4236 недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що 30.10.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 4236 з терміном повернення до 30.10.2015, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] грошову суму у розмірі 150000,00 доларів США, що еквівалентно 757500 (сімсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. В цей же день позивач укладає договір про надання невідновленої кредитної лінії від 30.10.2006 № 38-05/3/98 з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», розмір кредиту становив 163415 доларів США. У зв`язку із тим, що банк вимагав для укладення кредитного договору відповідач дала в заставу своє майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Отже, 30.10.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 30.10.2006 № 38.02/857. Згідно з п. 1.3.1. цього Договору, майновим поручителем [PERSON] є [PERSON] , яка передає кредитору свою трикімнатну квартиру загальною площею 66,7 квадратних метрів, жилою площею 36,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 1178922,00 грн. в іпотеку. Відповідно до п. 1.4.1 вказаного іпотечного договору, розмір кредиту становив 163 415 доларів США, а термін повернення 30.10.2021. Згідно з додатковою угодою від 07.07.2009 б/н про внесення змін до договору невідновлюваної кредитної лінії № 38-05/3/98 від 30.10.2006, укладеної між акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , розмір кредиту становив вже 170795,00 доларів США. Відповідно до довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 02.09.2015 № 10.1-186/96-15605, наданої [PERSON] по кредитному договору № 38-05/3/98 від 30.10.2006, укладеному з ПАТ «Укрсоцбанк» МФО 300023, щомісячно в рамках погашення заборгованості було перераховано суми. В зазначених договорах від 30.10.2006 № 38-05/3/98 та від 07.07.2009 б/н стороною (кретидоотримувачем) була [PERSON] , і це свідчить про той факт, що саме [PERSON] отримувала та повертала кредитні кошти. Позивач наголошувала, що фактично договір позики від 30.10.2006 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 4236 укладався з метою отримання відповідачем гарантій від позивача, що кредит буде сплачуватись належним чином, а отже по факту грошові кошти по договору позики не передавились. Тобто фактично договір позики є безгрошовим. Звертала увагу суду, що свідченням, що договір позики укладався лише як гарантія для відповідача і про дійсні наміри позивача добросовісно сплачувати кредит є те, що і кредитний договір і іпотечний договір і договір позики укладалися в один день. 23.09.2022 ухвалою суду було відкрито провадження та призначеного до розгляду в порядку позовного (загального) провадження. 24.11.2022 відповідач [PERSON] подала відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 08.10.2018 року відповідач звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою по стягненню боргу за договором позики від 30.10.2006 який став предметом розгляду між сторонами по даній справі. У 2018-2020 роках вже розглядалася справа по стягненню боргу за договором позики з [PERSON] кінцеве рішення ухвалив Верховний Суд. Проте, відповідач прийняла стратегію захисту приховати майно та уникнути виконання судового рішення по справі. Доказом передачі майна був договір дарування власної трикімнатної квартири на [ADDRESS] під час винесення рішення по стягнення боргу 05.06.2019. Цей договір дарування Голосіївським районним судом м. Києва визнано фіктивним. Посилання позивача на дослідження постанов Верховного Суду України у вирішенні справ №6-1967цс15 від 11.112015, №6-79цс14 від 02.07.2017 та у справі №309/3458/14ц постанова ВС від 13.12 2017, по справі №524/4946/16 постанова від 08.072019 не мають схожих обставин для порівняння правовідносин зі складеним сторонами договором позики. Підстава для підписання договору позики від 30.10.2006 позивачем [PERSON] вказана у п.1. - фактична передача обумовлених коштів у позику. Крім того, раніше у судовому розгляді цивільної справи про стягнення заборгованості за договором позики, заперечення [PERSON] будувалися тільки на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності. Позивач не надала жодних доказів недійсності оскаржуваного договору позики від 30.10.2006. 17.07.2022 відповідачем подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Ухвалою суду від 23.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Заслухавши сторін по справі, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 30.10.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 4236 з терміном повернення до 30.10.2015, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] грошову суму у розмірі 150000,00 доларів США, що еквівалентно 757500 (сімсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. Також 30.06.2006 між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання невідновленої кредитної лінії № 38-05/3/98, розмір кредиту становив 163 415 доларів США. Згідно з п. 1.3.1. цього договору, майновим поручителем [PERSON] є [PERSON] , яка передає кредитору свою трикімнатну квартиру загальною площею 66,7 квадратних метрів, жилою площею 36,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 1178922,50 грн. в іпотеку. Відповідно до п. 1.4.1 вказаного іпотечного договору, розмір кредиту становив 163415 доларів США, а термін повернення 30.10.2021. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення частини заборгованості за договором позики у розмірі 100000,00 гривень. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2019 у справі № 757/49303/18 позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Постаново Київського апеляційного суду від 21.07.2020 рішення Печерського районного суду від 12.07.2019 скасовано з процесуальних підстав та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В.А. від 30.09.2020 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Відтак, позивач вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, а договір позики укладався лише з метою отримання відповідачем гарантій від позивача, що кредит буде сплачуватись належним чином і заставна квартира [PERSON] не буде стягнута банком у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, ст.ст. 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця. Твердження позивача про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики вона не отримувала та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме, копією нотаріально посвідченого договору позики, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору позики, позивачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. і під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення частини заборгованості за договором позики, фактично вимоги були пред`явлені після вирішення спору про стягнення боргу за правочином Верховним Судом, а відтак посилання відповідача на те, що пред`явлені позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed