Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради, [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що батько позивача [PERSON] , як працівник Тернопільського комбайнового заводу, був поселений в гуртожиток по [ADDRESS] і має в ньому зареєстроване місце проживання з 06 липня 1987 року. Позивач з 22.09.2004 проживає в квартирі [ADDRESS] та має зареєстроване місце проживання за цією адресою з 22.12.2011. Вказаний гуртожиток належав ВАТ «Тернопільський комбайновий завод», на сьогоднішній день його власником є Тернопільська міська рада. Позивач подала до відповідачів заяву про передачу їй в приватну власність жилого приміщення у зазначеному вище гуртожитку. Крім того, її батько [PERSON] подав до відповідачів заяву про відмову від отримання у власність квартири [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що він не проживає у зазначеному приміщенні гуртожитку з грудня 2014 року, та вказав, що він не претендує на отримання у власність квартири [ADDRESS] , оскільки у його власності є успадкований після смерті його матері житловий будинок по [ADDRESS] , що з грудня 2014 року є його постійним місцем проживання. Однак, відповідачем у передачі позивачу у приватну власність жилого приміщення [ADDRESS] було відмовлено, що на думку позивача, порушує її право на безоплатне отримання займаного житлового приміщення у власність. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак представник позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов. Представник відповідача Виконавчого комітету Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явилася, однак подала відзив, в якому зазначає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною правовою підставою для вселення на надану житлову площу в гуртожитку. Однак, позивачем не подано жодних документів, які б підтверджували правомірність його вселення на дану житлову площу. Позивач [PERSON] включена у списки на приватизацію, житлові чеки не використала. [PERSON] зареєстрована в гуртожитку за адресою [ADDRESS] з 22.12.2011, однак не зазначено номер житлового приміщення. Окрім того, звертає увагу суду, що батько позивача [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з грудня 2014 року. Щодо поданої [PERSON] на адресу Тернопільської міської ради заяви, що він не претендує на отримання у власність кімнати [ADDRESS] , повідомила, що така відмова чинним законодавством не передбачена, а тому не могла бути врахована при розгляді заяви позивача на засіданні міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків. Отже, позивачем не доведено правомірності вселення у кімнату [ADDRESS] , оскільки нею не надано ні копії договору найму житлового приміщенні, ні ордера на поселення. Також, документально не підтверджено факт проживання у даному житловому приміщенні протягом тривалого часу у зв`язку з тим, що у довідці про реєстрацію місця проживання не зазначено номер житлового приміщення. Батько позивача, який зареєстрований у кімнаті № [NUMBER] має у власності інше власне житло домоволодіння загальною площею 68,4 кв. м, що за адресою [ADDRESS] . Відтак, дані обставини не дають позивачу права здійснити приватизацію у відповідності до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким визначена відповідна процедура здійснення передачі житлових приміщень у гуртожитках державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить. Натомість, позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати за собою право власності безпосередньо судом поза межами процедури здійснення безоплатної приватизації житла, визначеної законом, що є неналежним способом захисту, а тому, просить в задоволенні позовних вимог відмовити та дану справу слухати без участі їх представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав відзив, в якому вказав, що він є батьком позивача та як працівник Тернопільського комбайнового заводу, був поселений в гуртожиток по [ADDRESS] та має в ньому зареєстроване місце проживання з 06 липня 1987 року. Вказав, що його дочка [PERSON] з народження, а саме, з 22.09.2004 проживає в квартирі [ADDRESS] та має зареєстроване місце проживання за цією адресою з 22.12.2011. Зазначив, що він не проживає у зазначеному приміщенні гуртожитку з грудня 2014 року та не претендує на отримання у власність квартири [ADDRESS] , оскільки успадкував після смерті своєї матері житловий будинок по [ADDRESS] , який з грудня 2014 року є його постійним місцем проживання. Повідомив суд, що у зв`язку з воєнним станом він немає можливості знятися з реєстрації місця проживання та зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. Позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви, клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії. Ухвалою суду відстрочено позивачу сплату судового збору. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідача. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 08.10.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 2128. Із відомостей трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої 22.10.1984 вбачається, що [PERSON] працював у ВАТ «Тернопільський комбайновий завод». Відповідно до рішення двадцятої сесії п`ятого скликання Тернопільської міської ради №5/20/5 від 21 серпня 2008 року «Про прийняття в комунальну власність міста житлового фонду ВАТ «Тернопільський комбайновий завод», міська рада вирішила погодити прийняття гуртожитків за адресами, зокрема, по [ADDRESS] , ВАТ «Тернопільський комбайновий завод» у комунальну власність міста. Рішенням п`ятнадцятої сесії шостого скликання Тернопільської міської ради №6/15/8 від 15 листопада 2011 року «Про визнання права на проживання за місцем фактичного проживання мешканців гуртожитку, за адресою [ADDRESS] », Тернопільська міська рада вирішила визнати право на проживання та зареєструвати громадян за місцем фактичного проживання в гуртожитку, за вказаною адресою, які працювали або члени їх сімей працювали на ВАТ «Тернопільський комбайновий завод». Також вирішила укласти договори найму житла терміном до 01 травня 2013 року з можливою подальшою реєстрацією громадян, які фактично проживають у гуртожитку по [ADDRESS] , але не працюють у ВАТ «Тернопільський комбайновий завод» і в яких відсутні на даний час належні документи на поселення та реєстрацію. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 28561/28-03 від 05.10.2018, виданої Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, встановлено, що позивач [PERSON] з 22.12.2011 зареєстрована за адресою в [ADDRESS] . Зі змісту довідки за № 01-04/05-23 від 04 травня 2023 року, виданої органом самоорганізації населення - будинковим комітетом « [ADDRESS] », та довідки № б/н від 05 травня 2023 року, виданої ПП «Східний масив», [PERSON] зареєстрований, однак не проживає у кв. [ADDRESS] з грудня 2014 року по даний час. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 25 липня 2023 року, складеного комісією в складі заступника директора ПП «Східний масив» Пениної Н.П., майстрів [PERSON] та [PERSON] , встановили, що [PERSON] зареєстрований за адресою в [ADDRESS] , але не проживає. Довідкою № б/н від 12.04.2023 ПП «Східний масив» вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Із довідок № 52, 53 від 12.04.2023 АТ «Ощадбанк» вбачається, що [PERSON] та [PERSON] включені у списки на приватизацію, житлові чеки не використані. Відповідно до довідок ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за № 3784, 3785 від 09 жовтня 2014 року, станом на 29 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] згідно обліку технічної інвентаризації в м. Тернополі не мають зареєстрованого права власності на будинок (квартиру) в м. Тернополі. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 14.07.2023 Приватним науково-проектно-виробничим підприємством «Євростиль» на замовлення позивача [PERSON] , вбачається, що загальна площа становить 36,9 кв. м, житлова 23,2 кв. м. 02 травня 2023 року позивач [PERSON] подала до Тернопільської міської ради заяву про передачу їй в приватну власність жилого приміщення у зазначеному вище гуртожитку. 05 травня 2023 року батько позивача [PERSON] подав до Тернопільської міської ради заяву про відмову від отримання у власність квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що він не проживає у зазначеному приміщенні гуртожитку з грудня 2014 року, що підтверджується його заявою та довідкою від 04.05.2023 № 01-04/05-23 і відповідним актом. Крім того, у заяві було вказано, що [PERSON] не претендує на отримання у власність квартири [ADDRESS] , оскільки у його власності є успадкований після смерті його матері житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2007 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Козівським районним бюро технічної інвентаризації за № 13645358 від 21.02.2007. також вказав, що зазначений будинок з грудня 2014 року є його постійним місцем проживання. 15 червня 2023 року за № 13899/2023 позивачу [PERSON] було надіслано лист-відповідь Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, згідно якого було повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 14.06.2023 № 673 затверджено рішення міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків щодо відмови позивачу у передачі у власність жилого приміщення [ADDRESS] , у зв`язку з наявністю у її батька зареєстрованого права приватної власності на інше житло, а саме, на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , що не дає права здійснити приватизацію. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що вона звернулася до відповідачів про передачу їй у власність житлового приміщення [ADDRESS] , однак відмова відповідача порушує її право на безоплатне отримання займаного житлового приміщення у власність, відтак просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Серед основних прав і свобод людини і громадянина\~Конституція України\~проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Конституцією України серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Вимогами ст. 1 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків встановлено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. В силу вимог ч. 1 ст. 4 указаного Закону, громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Статтею 2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно зі ст. 7 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Згідно п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня\~ 2009 N 396, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ( 500-17 ) перебували у державній власності, у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (після передачі/прийняття гуртожитку у власність відповідної територіальної громади). Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Як встановлено судом, спірне житлове приміщення (кімната) на момент вселення у нього позивача і до теперішнього часу належить до житлового фонду, відтак, на правовідносини щодо користування цим житловим приміщенням слід застосовувати норми\~ЖК України. Згідно з вимогами\~ст.9 Житлового Кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За приписами\~ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, (установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно Аналізу судової практики щодо застосування Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 01.08.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що при вирішенні деяких справ, відсутність спеціального ордера на вселення у житлове приміщення гуртожитку не було підставою для виселення громадян з гуртожитків без надання іншого житлового приміщення. Суди враховували, що житлове приміщення в гуртожитку надавалося за спільним рішенням адміністрації підприємства і профкому, відповідачі перебували у трудових відносинах із підприємством та (або) припиняли роботу з підстав, визначених частиною третьою\~статті 132 ЖК УРСР, зареєстровані відповідно до закону та не мають іншого житла. Таку позицію можна вважати правильною оскільки спеціальний ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку видається адміністрацією підприємства, установи, організації, які не завжди добросовісно виконували покладені на них обов`язки. При цьому відомості, що вселення позивача у гуртожиток і проживання у кімнаті відбулося без дотримання законних підставах - відсутні, а отримання спеціального ордеру є лише формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Поняття гуртожитків визначено\~ст. 127 ЖК, де передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з вимогами\~ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні»\~(в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положеннями\~ст. 310 ЦК України\~визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог п. 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування та реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 7 лютого 2022 р. за № 265 35, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, у тому числі, документи, що підтверджують:\~\~право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. Згідно\~ст. 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] разом зі своїм батьком правомірно вселилися в кімнату [ADDRESS] на підставі рішення Тернопільської міської ради №6/15/8 від 15 листопада 2011 року «Про визнання права на проживання за місцем фактичного проживання мешканців гуртожитку, за адресою [ADDRESS] », та згідно досліджених судом доказів зареєстрована та проживає в ній постійно. При цьому, відсутність ордеру на жилу площу в гуртожитку, створює перешкоди позивачу у реалізації її житлових прав, оскільки вона не може документально засвідчити (надати ордер), що проживає і користується жилим приміщенням на законних підставах. Разом з тим, відсутність ордеру на жилу площу в гуртожитку, за наявності сукупності інших досліджених судом доказів, не спростовує того факту, що позивач проживає і користується жилим приміщенням на законних підставах, оскільки вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] № 28561/28-03 від 05.10.2018, актом обстеження житлових умов від 25 липня 2023 року та довідкою № б/н від 12.04.2023 ПП «Східний масив». Також, як встановлено в судовому засіданні, з моменту вселення та до теперішнього часу, жодним балансоутримувачем або власником будинку до позивача не пред`являлось претензій щодо незаконності її проживання у даній квартирі. Більше того, судом з`ясовано, що відповідач [PERSON] не проживає у зазначеному приміщенні гуртожитку з грудня 2014 року та не претендує на отримання у власність квартири [ADDRESS] , оскільки успадкував після смерті своєї матері житловий будинок по [ADDRESS] , який з грудня 2014 року є його постійним місцем проживання. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно зі ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги закону, досліджені у судовому засіданні письмові докази у їх повній сукупності, зокрема те, що позивач вселилася у спірне житлове приміщення на законних підставах, право на приватизацію житла не використовувала, зверталася до Тернопільської міської ради з метою оформлення права власності на спірну квартиру, однак їй було відмовлено, беручи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позову та наявності в нього на праві приватної власності іншого житла, в якому він постійно проживає, взявши до уваги те, що оскільки позивач не має власного житла, правомірно проживає та користується даною квартирою в гуртожитку, зареєстрована у вищевказаній кімнаті з 2011 року, гуртожиток перебуває у комунальній власності, суд дійшов висновку, що права позивача порушені відповідачами, а тому, позовні вимоги слід задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved