Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким: - визнати незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 80%, що розташований по [ADDRESS] спільним майном колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - здійснити поділ незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 80%, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 87,8 м2 шляхом виділити та визнати право власності за [PERSON] на частку, що становить 42/100 незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] , вартістю 60854 грн., що складається з наступних елементів: А (1-6) кімната площею 10,1 м2; А (1-7) коридор площею 6,3 м2, А (1-8) кімната площею 12,9 м2; А /(109) тамбур площею 2,3 м2, всього площа 31,6 м2; - виділити та визнати право власності за [PERSON] на частку, що становить 58/100 незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] . вартістю 82608 грн., що складається з наступних елементів: а(1-1) тамбур площею 6,9 м2; а(1-2), коридор площею 13,5 м2; А (1-3) кухня площею 10,2 м2; А (1-4) кімната площею 17,2 м2; А (1-5) кімната площею 8,4 м2 всього площа 56,2 м2; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за відступ від принципу рівності часток при поділі незавершеного будівництвом житлового будинку в розмірі 1077 грн. 00 коп. В обгрунтування поданого позову зі змінами предметі позову, [PERSON] , зазначає, що він перебував у шлюбі із [PERSON] , який 08.08.2015 було розірвано. У 1998 році за спільні кошти та спільними зусиллями сторонами розпочато будівництво житлового будинку під [ADDRESS] . Доказом побудови незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 80% за час спільного проживання сторін є судове рішення Бершадського районного суду від 14.02.2019 у цивільній справі №126/2515/16-ц. Вищезгаданий будинок в експлуатацію введено не було. Звернення позивача до відповідачки щодо ведення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності відповідачка ігнорує та навмисно не здійснює таких дій, щоб не поділити із позивачем по справі спільно нажите майно. Як стверджує позивач, такими діями відповідачка перешкоджає йому в реалізації права на поділ спільного майна подружжя. Відповідачка, [PERSON] , надала до суду свої письмові заперечення на заяву про зміну предмету позову, в яких просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити посилаючись на те, що позивач просить визнати незавершене будівництво житловий будинок, розташований по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на частину даного будинку. При цьому, обгрунтовуючи свої вимоги позивач [PERSON] посилається на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 14.02.2019 по справі №126/2515/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та виділ в натурі і визнання права на 1/2 частину житлового будинку. Дане рішення набрало законної сили 19.03.2019. Дана позовна заява надійшла до суду 20.09.2019 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями дана справа була передана на розгляд судді Губко В.І.. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 11.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 17.11.2020 провадження у справі було закрито. Постановою Вінницького апеляційного суду ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 17.11.2020 було скасовано, справу направлено для продовження розгляду. 25.02.2021 року до канцелярії суду надійшла заява представника позивача адвоката Бодачевського Р.В. про відвід головуючого судді Губко В.І.. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2021 року було задоволено заяву про відвід судді Губка В.І., справу передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу. Згідно протоколу повторного авторозподілу судових справ між суддями, справа була передана на розгляд судді Бершадського районного суду Вінницької області Хмель Р.В. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 24.03.2021 справу прийнято до свого провадженння та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 08.09.2021 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 21.12.2022 було задоволено клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 31.07.2023 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач, [PERSON] та його представник, [PERSON] , позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач, [PERSON] , просила в задоволенні позову відмовити. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , 25.11.1994 уклали шлюб, який 08.08.2015 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бершадського районного управління юстиції у Вінницькій області. Зі змісту позову вбачається та підтверджено будівельним паспортом, а також довідкою на право виконання будівельних робіт, що в 1998 році сторонами було розпочато будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно копії рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 14.02.2019 в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 126/2515/16-ц (провадження 2/126/4/2019) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та виділ в натурі 1/2 його частки, за результатами розгляду якої позов було залишено без задоволення. Згідно звернення позивача [PERSON] від 01.04.2019, адресованого [PERSON] , останній письмово звернувся до відповідачки аби вона з`явилася до реєстратора для реєстрації права власності на незавершений будівництвом житловий будинок, по [ADDRESS] . Згідно довідки №1109 від 15.07.2020, виданої Виконавчим комітетом Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області, [PERSON] , був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] , з 02.02.1994 по 14.02.2017 згідно по господарських книг за 1994 -2020 роки. Згідно копії рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05.11.2015 в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 126/2843/15-ц (провадження 2/126/887/2015) за позовом [PERSON] до [PERSON] про зняття з реєстрації, за результатами розгляду якої позов було задоволено, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] . Згідно висновку експерта №ОС-462 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №126/2144/19 на підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, встановлено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку "А", розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить - 75.4% На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження,встановлено, що ринкова вартість земельних поліпшень (незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , складає:269 573,00 грн. На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, співставляючи фактичне об`ємно-просторове рішення та внутрішнє планування незавершеного будівництвом житлового будинку, функціональне використання приміщень, ідеальні частки співвласників в одиницях площі з вищенаведеними вимогами основних пунктів нормативної документації, експерт приходить до виснов\-ку, що розподіл незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в означених ідеальних частках (по 1/2 та 1/2 частки з метою обладнання окремих ізольованих квартир) виконати неможливо. Але, враховуючи планувальні рішення об`єкта дослідження, прийдемо до висновку, що можливо надати варіанти розподілу приміщень житлового будинку, наближені до ідеальних часток 1/2 та 1/2, з визначен\-ням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки. На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, на розгляд суду надаються варіанти №1-№2 розподілу приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , наближені до ідеальних часток (1/2 та 1/2 частки), з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки (див. дослідну частину висновку та додатки 11-12 до висновку). Враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкту дослідження, співставляючи фактичне об`ємно-просторове рішення та внутрішнє планування незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами,розташованого за адресою: [ADDRESS] , функціональне використання приміщень, враховуючи надані варіанти №1-№2 розподілу приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку, можна зробити висновок, що завершити будівництво кожною із сторін своєї частини об`єкта незавершеного будівництва технічно можливо. Крім дослідження письмових доказів, за клопотанням представника відповідача, адвоката Мандзій Н.К. було допитано свідка [PERSON] , який надав суду покази, в яких зазначив, що приходяться відповідачці сином. Коли йому було 7 років мати почала проживати з позивачем [PERSON] .. На момент коли його мати почала проживати з позивачем будівництво оспорюваного будинку вже було почато, зокрема був підвал, підмурок та стіна. Вказане будівництво розпочав його дідусь. Також, на подвір`ї були будівельні матеріали, необхідні для будівництва, а саме: цегла, каміння. Як зазначає свідок, частина будинку придатна для проживання була готова у 2010-2012 роках. До цього моменту його матір проживала у времянці. Ремонт в оспорюваному будинку проводився поступово. Він особисто активно приймав участь у будівництві, так як мав намір з дружиною переїхати з Вінниці та проживати у ньому. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (ст. 1 СК України). Згідно з нормами ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Напроти у ст. 57 СК України наведено ознаки майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2 ч. 1 ст. 57 Кодексу), а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 Кодексу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У цій справі між сторонами виник спір щодо прав на майно, яке набуто у період шлюбу, та його поділ. Позивач в позовній заяві стверджує, що спірне майно (незавершений будівництвом житловий будинок) набуті ними у період шлюбу за кошти спільного сімейного бюджету, а тому воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Вирішуючи питання щодо майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, суд враховує надані сторонами докази здійснення у період шлюбу будівництва житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Факт його існування підтверджений належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Будівництво житлового будинку здійснювалося на земельній ділянці, яка має відповідне цільове призначення, проте будівництво цього об`єкта не завершено, об`єкт не введений в експлуатацію, право власності на об`єкт нерухомого майна чи на об`єкт незавершеного будівництва у встановленому законом порядку не зареєстровано. Аналіз положень ст. 331 ЦК України у поєднанні з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Отже, судом встановлено, що право власності на об`єкт будівництва за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому на підставі ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. З огляду на це можна зробити висновок, що власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, можуть бути кілька осіб, наприклад подружжя. На матеріали, обладнання тощо, які придбанні в період шлюбу і використані в процесі будівництва об`єктів нерухомості, створення яких не завершено, поширюється передбачена ст. 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і таке майно може бути предметом поділу між подружжям (колишнім подружжям). Суд, у такому своєму висновку посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17: «[…]у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тож у справі, яка розглядається, саме на [PERSON] , яка заперечує презумпцію спільності майна набутого за час шлюбу з [PERSON] , покладається обов`язок доведення відповідних обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачка, у судовому засіданні вказувала, що будівництво частково велося коштом її батьків, зокрема, її батько розпочав будівництво та придбавав деякі будівельні матеріали. Однак, всупереч нормі ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідачка не надала до суду докази на підтвердження цих стверджуваних нею обставин. Підстав вважати матеріали, обладнання тощо, використані для будівництва майбутнього житлового будинку такими, що належать особисто відповідачці судом не встановлено. Здійснення подружжям будівництва житлового будинку на земельній ділянці, яка належить на праві власності одному з них не є самостійною передбаченою законом підставою для набуття права особистої власності на новостворене майно одним із подружжя - власником земельної ділянки. Отже, відповідачка не спростувала презумпцію належності їй та позивачу на праві спілої сумісної власності будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , станом на час розірвання їх шлюбу. Відповідачка просить застосувати строки позовної давності та обгрунтовує своє клопотання тим, що у серпні 2015 року відповідач зверталася до позивача з позовом про зняття з реєстраційного обліку та втрату права користування спірним будинком за адресою [ADDRESS] , який був задоволений. Крім того, відповідачка зазначає що в 2016 році позивач звертався до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та виділ 1/2 частини незакінченого будівництвом житлового будинку. У лютому 2018 позивач змінив предмет позову та просив визнати незавершений будівництвом житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділити частку йому в користування. Однак, йому було відмовлено. У вересні 2019 позивач звернувся з даним позовом. На думку відповідачки саме з 2015 року, коли позивачу стало відом, що вона звернулася до суду з вимогою визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід враховувати перебіг строку позовної давності з вимогами про поділ майна подружжя. Суд вважає, необгрунтованим вищевказане клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до с. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили (ст. 109, ст. 110 СК України), а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності про що прямо вказано у ч. 2 ст. 72 СК України. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення або реальне порушення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, не може вказувати на початок перебігу позовної давності. Строк позовної давності у таких справах обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17. Зважаючи на те, що позивач ще в 2016 році звертався до суду з позовом до відповідачки, предметом якого був оспорюваний і в даній справі незавершений будівництвом житловий будинок, проте отримав відмову у задоволенні позову, через невірно обраний спосіб захисту не може слугувати підставою вважати, що ним було пропущено строк позовної давності для подачі даного позову, оскільки це його право звернутися до суду повторно з позовом, обравши на його думку вірний спосіб захисту. Разом з тим, на думку суду, в даній справі позивач звертаючись до суду з позовом неправильно застосував деякі норми матеріального права, а саме положення ст. 18, 71 СК України, які визначають спосіб захисту майнових прав подружжя щодо їх спільного майна, порядок його поділу. Так відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Про те, що поділ майна між співвласниками можливий лише в натурі йдеться також у ч. 1 ст. 367 ЦК України. Особливості поділу між співвласниками незавершеного будівництвом нерухомого майна обумовлене положеннями ст. 331 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, предметом розгляду в якій були вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі, зокрема вказав: «За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання». Зі змісту ст. 18, ст. 70, ст. 71 СК України у поєднанні зі ст. 16, ст. 367, ст. 372 ЦК України та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 511/2303/19 можна зробити висновок, що у спорах між подружжям щодо об`єктів права спільної сумісної власності, за відсутності між ними домовленності (договору), суд застосовує спосіб захисту прав, який встановлений законом - поділ майна в натурі або у випадках і в порядку встановленому законом присудження майна одному з подружжя, а іншому - грошової компенсації. Стосовно матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення подружжям нерухомого майна, будівництво якого не завершено, поділ в натурі здійснюється судом шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ці матеріали і обладнання, які мають бути названі (зазначена їх номенклатура, кількість та вартість) у рішенні суду. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, здійснення поділу майна, що належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності змінює існуючі між ними правовідношення, що відповідає способу захисту майнових прав, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 18 СК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Наприклад, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Зокрема, у пунктах 6.6. - 6.7., 6.13. постанови від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. 6.7. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. 6.13. Крім того, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)». Обраний позивачем спосіб захисту права на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , не відповідає способу захисту, встановленому законом для спірних правовідносин (ст. 18, 71 СК України, ст. 372 ЦК України), оскільки саме по собі визнання за позивачем права на частку у спільному майні колишнього подружжя не передбачає її виділення в натурі, не називає конкретне майно (будівельні матеріали та обладнання), яке присуджується кожній із сторін внаслідок поділу їх спільної сумісної власності. Схожий по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц у якій Суд вирішував спір щодо спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок: «Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Оскільки позивач заявила позовні вимоги про визнання права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, який до прийняття до експлуатації та його державної реєстрації право власності не може бути предметом поділу між сторонами, то у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. При цьому позивач не позбавлений можливості заявити вимоги про поділ матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного майна». Зі змісту клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що на вирішення експертизи не ставилися питання про перелік та обсяги виконаних будівельних робіт і використаних матеріалів та обладнання. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неефективними з огляду на те, що відповідачка не визнає будь-яких прав позивача на об`єкт незавершеного будівництва. Позивач позбавлений не лише можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, а й доступу до нього. Тому, визнання за позивачем права власності на частку у спірному об`єкті права спільної сумісної власності остаточно не вирішить спір між сторонами, з великою імовірністю вони будуть вимушені повторно звертатися до суду про реальний поділ майна (в натурі) або встановлення порядку користування чи усунення перешкод у користуванні ним. З огляду на викладене, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed