Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду 04 жовтня 2021 року з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , який в ході розгляду справи ним уточнено та просить суд визнати недійсним відмову від спадкування 03.07.2009 [PERSON] , витребувавши квартиру по [ADDRESS] з чужого незаконного володіння, посилаючись на нікчемність відмови та застосування наслідків нікчемного правочину. В обґрунтування позову зазначено, що їх з відповідачем [PERSON] батькові [PERSON] належав на праві власності будинок по [ADDRESS] , їх матері [PERSON] належав гараж за указаною адресою, а квартира [ADDRESS] належала обом батькам по 1/2 частці кожному. [INFO] померла їх мати [PERSON] , а [INFO] помер їх батько [PERSON] . Незадовго до смерті матері, у травні 2020 року він, позивач, дізнався про наявність письмової відмови, укладеної між батьками та відповідачем [PERSON] , а саме мати відступає відповідачу свою частку у квартирі по [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] повинен написати відмову від спадкування усього майна після смерті батьків, у тому числі на будинок по [ADDRESS] , що підтверджується власноруч написаною ним відмовою 03.07.2009 у простій письмовій формі. Батьки, вважаючи, що відповідач [PERSON] виконав свою частину умови, відступили йому указану квартиру, однак після смерті батьків відповідач теж звернувся до нотаріуса із заявою про отримання спадщини, претендуючи на майно батьків, незважаючи на домовленість. Зазначено про те, що відповідач [PERSON] написав відмову у довільній формі на папері із зазначенням підпису та дати за 11 років до смерті одного з батьків, що робить такий правочин недійсним. На даний момент дії відповідача свідчать про те, що відмова, яку він написав, не відповідає його справжнім намірам. Батьки передали [PERSON] квартиру вважаючи, що той виконав свою частину їх домовленості, однак оскільки відмова, укладена відповідачем, була нікчемною та до неї застосовуються наслідки нікчемного правочину а отже спірна квартира, яка продана [PERSON] відповідачу [PERSON] , була отримана шляхом введення батьків в оману і є частиною спадкового майна, а отже її слід витребувати з чужого незаконного володіння. Відповідач [PERSON] мав можливість та міг знати про недійсність його відмови, а отже в його діях був намір ввести в оману батьків. Наразі його дії свідчать про те, що він не мав наміру відмовлятися від спадку, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 25 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 06 червня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочавши підготовче провадження. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року за клопотанням представника позивача витребувано із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького районного нотаріального округу належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи 454/2020, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №455/2020, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та витребувано з КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР» архівну довідку про те, за ким станом на 01 січня 2013 року значиться зареєстрованим право власності на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 жовтня 2022 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінової І.І. належним чином засвідчену копію договору дарування житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , укладеного 08 вересня 2011 року та зареєстрованого за №3065, обдаровуваним за яким є [PERSON] та витребувано з КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР» належним чином засвідчену копію матеріалів архівної справи щодо житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року заяву представника позивача адвоката Лівицького О.М. в порядку ст.49 ЦПК України в редакції від 07.11.2022 задоволено частково. Залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. До суду надійшли заяви представника позивача адвоката Лівицького О.М. та представника відповідача адвоката Страха В.О. про розгляд справи за їх відсутності: представник позивача на вимогах наполягає, представник відповідача вимоги не визнає. В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача [PERSON] адвокатом Страхом В.О. зазначено, що відповідач прийняв спадщину після батьків на підставі статей 1261, 1269 ЦК України, оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийн6яття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Заява про прийняття спадщини відповідачем [PERSON] не відкликана. Законом передбачено право на відмову від прийняття спадщини, встановлена форма та строк, у який можливо це зробити. [PERSON] своїм правом на відмову від прийняття спадщини не скористався, а спадщину прийняв. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняття спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Спадщина після смерті [PERSON] складається з 61/100 частини житлового будинку та земельної ділянки цілою часткою за адресою: [ADDRESS] , спадщина після смерті [PERSON] складається з гаражу біля будинку за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] заперечує, що ним взагалі складалася та підписувалась у 2009 році долучена до позову відмова (мовою оригіналу «отказ»). Не дивлячись на неможливість регулювання долученою відмовою питання розподілу спадщини чи звуження нею прав спадкоємця, навіть сам документ не містить повних даних особи, яка його складала, відомості про те, від якого саме «родительского имущества» відмовляється особа, тощо. Позивач не порушує питання про усунення від права спадкування, а тому вимога до відповідача [PERSON] взагалі є незрозумілою. Тому просить відмовити у задоволенні вимог у зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в порушення частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування, позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Згідно зі статтею 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [INFO] померла [PERSON] (том 1 а.с. 17 копія свідоцтва), [INFO] помер [PERSON] (том 1 а.с. 18 копія свідоцтва). Після смерті батьків, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори від 07 травня 2021 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті їх матері [PERSON] , померлої [INFO] та їх батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки між спадкоємцями виник спір стосовно порядку спадкування (том 1 а.с. 116 копія постанови). Інші спадкоємці після смерті [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса не зверталися. У матеріалах спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , наявний заповіт [PERSON] від 11 травня 1995 року щодо розпорядження квартири [ADDRESS] , яку вона за життя заповідала [PERSON] (том 1 а.с.1 105). Стосовно вимоги про визнання недійсною відмови від спадщини. Згідно тексту наданої суду копії відмови, написаної 03 липня 2009 року у простій письмовій формі, [PERSON] відмовляється від батьківського майна [PERSON] та [PERSON] після їх смерті, так як [PERSON] в даний момент подарувала однокімнатну квартиру по [ADDRESS] (а.с. 16 - копія відмови). Відповідно до змісту статей 1216, 1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 230\~ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 303/2113/19 (провадження № 61-16909св20), наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В оцінці дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку апеляційного суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивачі мали довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені їх цивільні права, які підлягають захисту та поновленню. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач посилався на положення статті 215 ЦК України щодо недотримання вимог правочину, передбаченому ст. 203 ЦК України, на положення частин 1 та 2 статті 219 ЦК України щодо його нікчемності у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення такого правочину, а також на положення статті 230 ЦК України у зв`язку з вчиненням оспорюваного правочину під впливом обману. Установити суть вимог позивача визнання недійсності правочину недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу чи його нікчемність з підстав відсутності нотаріального посвідчення, суд не має можливості з огляду на зазначення позивачем усіх норм закону. Так, за ступенем\~недійсності правочини\~поділяються на\~нікчемні та\~оспорювані.\~Нікчемні \~абсолютно недійсні\~правочини за\~законом.\~Оспорювані \~такі,\~що можуть\~бути недійсними\~лише за\~певних умов. Для визнання правочинів (або їх частин) дійсними або недійсними кожна особа може звернутися до суду. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого\~встановлена законом\~і для\~визнання його\~недійсним не\~вимагається рішення\~суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Таким чином, відмова від спадщини, укладена у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, являється нікчемною в силу вимог закону. Щодо вимоги про застосування наслідків недійсного правочину шляхом витребування спірного нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22) зазначила, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України. Позивач [PERSON] просить застосувати наслідки нікчемного правочину (том 1 а.с. 150) відмови відповідача [PERSON] від спадкування, оскільки продана відповідачем [PERSON] квартира по [ADDRESS] , була ним отримана шляхом введення батьків в оману, а отже вона є частиною спадкового майна. Так, на виконання ухвали суду Комунальним підприємством «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надано відомості про власника та правовстановлюючий документ стосовно квартири [ADDRESS] : на підставі договору дарування квартири від 08 вересня 2011 року, укладеного між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] , указана квартира належить [PERSON] (том 1 а.с. 136 довідка, а.с. 168 копія договору). За матеріалами архівної справи щодо житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 169-231), на підставі договору міни від 31 травня 1997 року, квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . 30 березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, а 08 вересня 2011 року [PERSON] подарував цю квартиру [PERSON] , що підтверджується договором дарування квартири. Правочини, на підставі яких було відчужено квартиру по [ADDRESS] , в силу закону не являються нікчемними, їх недійсність не оспорюється позивачем. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц). Отже,враховуючи викладене та той факт, що наслідки нікчемності письмової відмови відповідача [PERSON] на недійсність договорів купівлі-продажу та дарування спірної квартири не впливають, а отже відсутня підстава для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, то вимога про визнання письмової відмови від спадщини недійсною не є ефективним способом захисту прав, оскільки не забезпечує відновлення порушеного права позивача. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені\~доводи,\~беручи до\~уваги всі\~встановлені судом\~факти і\~відповідні їм\~правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed