Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 08 серпня 1999 року між ним та [PERSON] , зареєстрований на універсальній товарній біржі «Віконт-Т», за яким він купив у останнього житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи, що між ними було домолено всі умови договору, який був укладений у письмовій формі і він був повністю виконаний, тобто він передав власнику його вартість і після підписання договору почав користуватися будинком. При укладенні договору користувалися положеннями ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», яким передбачено, що такий договір купівлі-продажу подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Проте на тепер дізнався, що нормами Цивільного кодексу передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, тому просив суд визнати його дійсним. Своїм правом на подання відзиву відповідач, який спадкоємцем померлого продавця за договором [PERSON] , не скористався, будь-яких заяв або пояснень не надав. Позивач в судове засідання не з`явився, про його час та місце повідомлений належним чином, його представник надав заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 1992 року, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №1. 08 серпня 1996 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перший продав, а останній купив зазначений житловий будинок. Договір був укладений в письмовій формі на універсальній товарній біржі «Віконт-Т» і зареєстрований там під № 245. В той же час позивачу, як покупцю, в теперішній час стало відомо, що для реєстрації права власності нерухомості потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Проте [PERSON] помер в 1997 році, а його спадкоємець [PERSON] ухиляється і до суду також не з`явився і будь-яких заяв не подав. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж житлового будинку. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від тієї ж дати, зареєстрований на товарній біржі. Після укладення договору позивач сплатив власнику повну вартість будинку і отримав його у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості позивачу належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved