Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

03.04.2023 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначала, що з 07.02.2018 перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. [INFO] від шлюбу народилась дитина - донька [PERSON] . Спільне життя між сторонами не склалося. Відповідач з моменту народження не цікавився станом здоров`я дитини, не допомагав у піклуванні за донькою, ігнорував загальні потреби дитини. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2022 шлюб між сторонами розірвано. З 01.12.2019 позивач не бачила відповідача, оскільки він виїхав за межу України та наразі перебуває в м. Рига, Латвія. За час вагітності він не допомагав їй матеріально, а тому вона змушена була працювати до 8 місяця вагітності. З пологового будинку відповідач її разом із дитиною не забрав. Самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Доньку він ніколи не бачив. Станом здоров`я дитини відповідач не цікавиться, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не створює умов для її виховання та освіти. Усі питання щодо дитини вирішуються позивачем самостійно. Дитина повністю знаходиться на утриманні позивача. Посилаючись на положення Сімейного кодексу України (далі - СК України), Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини та судову практику, позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі (а.с. 2-5). Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою від 20.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання, витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок щодо розв`язання спору згідно з положеннями ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України). 12.06.2023 надійшов висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 01-10/991 від 05.06.2023 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою від 28.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 31.07.2023 на 14:30 год. Ухвалою від 21.07.2023 задоволене клопотання позивача про участь під час розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 31.07.2023 задоволено заяву позивача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 18.09.2023 задоволено клопотання позивача про витребування доказів, внаслідок чого витребувано з Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину державного кордону України [PERSON] за період з 01.12.2019 по 18.09.2023. Також, ухвалою від 18.09.2023 задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON] і [PERSON] . Водночас, у судовому засіданні позивач зазначила, що свідки [PERSON] і [PERSON] , щодо виклику яких раніше було постановлено ухвалу судом, не мають можливості з`явитися до суду. 25.10.2023 надійшла інформація з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.10.2023 № 91-50330/18/23-Вих на виконання ухвали суду від 18.09.2023 про витребування доказів. 03.11.2023 у судовому засіданні допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні позивач, яка брала участь у справі в режимі відеоконференції, оскільки наразі з дитиною проживає у Польщі, позовні вимоги підтримала. Пояснила, що відповідач взагалі жодного разу не бачив дитину. З 2018 року вона разом з відповідачем жили разом за кордоном. У листопаді 2019 року позивач повернулась до України, а відповідач залишився там. Під час вагітності відповідач не допомагав їй матеріально, про дитину взагалі не знає, не допомагав і після народження. Шлюб розірвали 02.09.2022. З заявою або позовом про стягнення з відповідача аліментів до суду не зверталась. Просила позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому. В судове засідання, призначене на 06.12.2023, позивач не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Разом із позовом позивачем подано клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 15). За таких обставин та враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, суд вважав можливим закінчити розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, оскільки останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача розташоване на тимчасово окупованій території. Причини неявки до суду відповідач не повідомив, відзив на позов не подав. За таких обставин та враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування у цій справі, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позов не доведений належними та допустимими доказами. Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 07.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок якого дружина змінила прізвище на [PERSON] . Шлюб зареєстровано Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 27 від 07.02.2018, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). [INFO] у шлюбі народилась дитина - донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 633 від 06.08.2020 (а.с. 7). Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2022 у справі № 335/2412/22, 2/335/1829/2022 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 03.10.2022 (а.с. 11). Дитина на даний час проживає разом із позивачем. Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання від 13.06.2019 та копією витягу з Реєстру територіальної громади від 31.03.2023 (а.с. 12, 13). У судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що вона разом із донькою на даний час тимчасово проживають у Польщі. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач посилалась на показання свідків та письмові докази. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали наступні показання. Так, свідок [PERSON] , мати позивача, суду пояснила, що донька з зятем були на заробітках за кордоном. Востаннє вони поїхали з зятем за кордон у 2019 році. Через 2,5 місяці донька повернулась та не казала, що з чоловіком в неї погіршились стосунки. Про вагітність доньки свідок дізналась десь через 4-5 місяців після приїзду. Дитина народилась [INFO] . Зять не допомагав донці, не надавав грошової допомоги на утримання дитини, життям дитини не цікавився. Через півтора місяці після народження дитини донька сказала їй, що чоловік не повернеться до України. Зі свідком відповідач взагалі не спілкується. Бачила лише його у соціальних мережах. Свідок [PERSON] , бабуся позивача, у судовому засіданні пояснила, що її онука одружилась з [PERSON] 07.02.2018. Вони разом жили у м. Запоріжжі. Потім поїхали до Латвії на заробітки на 6 місяців, після чого повернулись. У серпні 2019 р. вона з чоловіком знов поїхали на заробітки. У жовтні 2019 р. позивач повернулась до м. Запоріжжя, будучі вагітною. [PERSON] до неї не приїжджав, також не приїхав на пологи, не виходив на зв`язок. Дитину ніколи не бачив. Також свідку відомо, що [PERSON] висилав онуці на її прохання грошові кошти по 1 000 грн., але зараз на зв`язок не виходить. Онука з дитиною зараз у Польщі, оскільки в Україні іде війна. Свідок [PERSON] , знайома позивача та її матері, зазначила, що наприкінці 2019 року бачила та спілкувалась з позивачем, яка була вагітною. Чоловіка її ніколи не бачила. Потім позивач народила дитину. Після народження дитини [PERSON] свідок також ніколи не бачила. Вона десь 1 раз на місяць буває в гостях у позивача, і ніколи вдома не бачила [PERSON] . На зв`язок він не виходить десь з початку війни. Надаючи оцінку показанням вказаних свідків, суд зауважує, що свідки [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами позивача, а тому зацікавлені у результаті розгляду справи. Відтак, до їх показань суд відноситься критично. Свідок [PERSON] зазначила, що вона жодного разу не бачила відповідача вдома у позивача. У той же час, інформація щодо стосунків сторін, надання чи ненадання відповідачем допомоги позивачу та інші обставини, що підлягають встановленню під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, свідку не відомі. Окрім того, суд також звертає увагу, що свідок [PERSON] вказувала про те, що відповідачем епізодично грошова допомога позивачу надавалась, на прохання позивача. Відтак, суд вважає, що показання свідків не можуть вважатися у цій справі беззаперечними доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. До позову позивачем не було долучено інших доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, адже фактично надані позивачем документи свідчили про розірвання шлюбу між сторонами, а також, що дитина проживає разом із позивачем. За клопотанням позивача судом було витребувано інформацію з Державної прикордонної служби України щодо перетину відповідачем державного кордону України за період з 01.12.2019 по 18.09.2023. Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.10.2023 № 91-50330/18/23-Вих., відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями [PERSON] за період з 01.12.2019 по 18.09.2023 в базі даних не виявлено. Отже, наявними у матеріалах справи доказами не доведено факт виїзду відповідача за межі України, про який вказувала позивач у позові. Наданий позивачем звіт по транзакціях по рахунку [PERSON] за період 01.06.2022-02.11.2023 не може вважатись належним доказом того, що відповідач не надавав допомоги на утримання доньки, оскільки суду не надано доказів щодо дати відкриття цього рахунку, а також чи був обізнаний відповідач про необхідність перерахування коштів саме на цей рахунок. Окрім того, звіт містить дані про декілька операцій з поповнення рахунку та переказу без зазначення особи, від якої надходили грошові кошти. А тому, однозначно стверджувати про не перерахування відповідачем грошових коштів позивачеві на утримання дитини лише на підставі даного звіту неможливо. Крім того, суд також звертає увагу і на те, що позивач не зверталась до суду із заявою або позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а тому на даний час не можливо стверджувати, що відповідач взагалі не надає жодної допомоги на утримання дитини чи ухиляється від цього обов`язку. Відповідно до положень ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання ухвали суду органом опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надано висновок щодо розв`язання спору у цій справі. Згідно з висновком органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 05.06.2023 № 01-10/991, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що інформації чи відомостей щодо невиконання батьківських обов`язків відповідачем надано не було. Обстежити умови проживання батька, матері та дитини, з`ясування думки щодо даного питання не виявилось можливим. Позивач двічі зверталась із заявами до органу опіки та піклування про надання повторного висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. На її заяву було надано відповідь від 08.09.2023 № К-0474-В про відсутність законних підстав для надання висновку за зверненням громадян та наголошено, що висновок був наданий на виконання ухвали суду у даній цивільній справі. Вивчивши зміст висновку органу опіки та піклування, суд вважає цей висновок обґрунтованим та не знаходить законних підстав для його неврахування під час розгляду цієї справи. Також зважаючи на те, що на даний час позивач разом із дитиною перебуває за кордоном (у Польщі), повторний розгляд даного питання не призведе до зміни висновків по суті, адже не є можливим за відсутності матері та дитини у місці свого постійного проживання здійснити дослідження умов проживання дитини з матір`ю, дослідити обставини їх проживання та спілкування дитини із батьком, як і змоги батька виконувати батьківські обов`язки. Суд зауважує, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з утриманням та вихованням дитини, а саме: не цікавиться дитиною, не піклується про неї, не приймає участь у вихованні, вказувала, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. За таких обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача, та свідків, щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні іншими належними та допустимими доказами. Ухиленням від виконання обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно свого сина в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18.12.2008, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» (рішення від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справ відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її батька. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. На підставі ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed