Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У червні 2023 року позивач [PERSON] (далі по тексту-позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі по тексту- відповідач, ФОП [PERSON] ) про стягнення коштів. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір надання послуг у сфері реклами, маркетингу та контент послуг. Сторонами було визначені усі істотні умови договору, включаючи його предмет, строк надання послуг та розмір оплат, таким чином між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. На умовах укладеного між сторонами договору, відповідач була зобов`язана надати послуги із створення інформаційно- рекламного контенту, що включало в себе створення 155 рекламно-інформаційних відео, включаючи розміщення останніх у мережі «Tik-Tok» у період з 19.03.2023 по 19.04.2023. За надання рекламно-маркетингових послуг [PERSON] зобов`язувався сплатити грошові кошти у розмірі 26 215,00 грн. [PERSON] належним чином виконав свої зобов`язання та сплатив необхідну суму у розмірі 26 215,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 9299-9525-8002-1233 від 19.03.2023. Водночас, в порушення домовленостей, відповідачем не було створено жодного відеоматеріалу, за запитом позивача. 01 травня 2023 року на адресу відповідача було направлено претензію, відповідно до якої позивачем було вказано, що договір, укладений усно між сторонами, є таким, що розірваний у з`язку із його невиконанням та було зазначено про вимогу негайно повернути раніше сплачені грошові кошти та кошти за надіслані речі. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути грошові кошти з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 50 258,00 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 00,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою суду від 19.06.2023 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням/викликом сторін. 04.08.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що твердження позивача наведені в позові про наявність між сторонами укладеного усного договору і невиконання зобов`язань по ньому не відповідають дійсності, оскільки відповідач ніколи не було знайома з позивачем [PERSON] ніколи з ним не спілкувалася, дізналася про нього вперше коли він перерахував їй кошти на рахунок, а тому просить відмовити повністю в задоволенні позову. Ухвалою суду від 13.09.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив на позовну заяву, відповідно до ст. 178 ЦПК України. 11.09.2023 від представника відповідача надійшла заява про виклик свідка. Ухвалою суду від 13.09.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено заяву про виклик свідка, відповідно до ст. ст. 90-91 ЦПК України. 28.09.2023 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою суду від 08.11.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів, відповідно до ст. 83 ЦПК України. У судовому засіданні 08.11.2023 представник позивача надала пояснення, в яких позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача надав пояснення, в яких заперечував в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову. 22.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 29.11.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України. У судовому засіданні 29.11.2023 було допитано свідка [PERSON] , яка є колегою відповідача по роботі на платформі «Tik-Tok», повідомила, що діяльність з відповідачем вони розпочали у березні 2023 року, була співпраця з брендом « [INFO] », для цього бренду вони створили близько 30 відеороликів, співпраця з брендом « [INFO] » відбувалася через меседжер «Telegram» було створено два чата, від бренду отримали речі, а саме топ і брюки, замовниці все подобалося, проте через два тижні вона попросила повернути кошти, їй запропонували зробити правки, потім вона погрожувала, кошти замовниці не повернули, адже була виконано половина роботи. Суд заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, заслухавши показання свідка, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у Фізичної особи-підприємця [PERSON] та [PERSON] були усні домовленості, щодо зняття рекламних роликів в соціальній мережі «Tik-Tok» для бренду «[INFO]». Письмовий договір між сторонами не укладався. 19 березня 2023 року на розрахунковий рахунок відповідача надійшли кошти у розмірі 26215,00 грн. від [PERSON] . Як вбачається з відзиву на позовну заяву, подану представником відповідача, спілкування відповідача ФОП [PERSON] з [PERSON] відбувалося через електронні засоби, а саме через додаток «Telegram». На підтвердження такого спілкування відповідачем надано роздруківку з чату у додатку «Telegram». Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (ст. 902 ЦК України). Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України). Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК Українм збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг, а саме відповідач не створила для позивача інформаційно-рекламний контент та не повернула одяг який був наданий для зйомки, в позовній заяві зазначає, що йому було завдано збитків на загальну суму 50 285,00 грн. Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві зазначає, що в процесі реалізації проєкту було створено чат через додаток «Telegram», в якому відбувалася пересилка відзнятих відео для Ліпінської Крістіни, станом на 03.04.2023 відповідачем було надано для розміщення 20 відеокліпів із залученням спеціалістів. Відповідач у відзиві вказує, що ніколи не було знайома з позивачем [PERSON] ніколи з ним не спілкувалася, одягу для реклами позивач їй не надавав, відповідач дізналася про нього вперше коли він перерахував їй кошти на рахунок. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Такий виконвок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає довеним твердження відповідача щодо договірних правовідносин між нею та [PERSON] , що підтверджено електронним листуванням між особами у месенджері «Telegram», а також вказані обаставини підтвердила свідок [PERSON] у своїх свідченнях. Доводи позивача, що саме відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання про надання послуг не знайшли свого підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами. Зі змісту позову не можливо встановити, що саме у позивача з відповідачем у справі склалися правовідносини зобов`язального характеру, оскільки жодна з вказаних обставин не обґрунтована та не доведена позивачем, у зв`язку з чим суд вважає, що за недоведеністю вимог слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 50285,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем. Щодо заяви представника відповідача щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Понесені відповідачем витрати підтверджуються: договором про надання правової допомоги № 1/29/06/23 від 29.06.2023, укладеним між адвокатом Поліщуком Олегом Васильовичем та відповідачем ФОП [PERSON] ; протоколом узгодження ціни № 1 до Договору про надання правової допомоги від 29.06.2023, ордером про надання правничої (провової) допомоги, інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 1 від 04.10.2023 на суму 10 000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин та ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн.

Outcome: approved