Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] (далі за текстом позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) до [PERSON] (далі за текстом відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено про те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1986, який був розірваний на підставі рішення суду 20.08.2008. Під час перебування в шлюбі, 10.02.2001 на підставі договору купівлі-продажу №224 від 10.02.2001, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушекно Т.І., відповідачем за первісним позовом було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі за текстом спірна квартира). У вказаній квартирі був зареєстрований позивач за первісним позовом. Заочним рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2019 у справі № 335/2884/19 позивача за первісним позовом було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та знято з реєстраційного обліку. З посиланням на вимоги чинного законодавства позивач за первісним позовом зазначає, що спірна квартира була набута відповідачем за первісним позовом у власність в період шлюбу, а тому вона належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності та просить суд визнати спірну квартиру спільним частковим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем за первісним позовом право власності на 1/2 ідеальних частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31.12.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу за первісним позовом строк для усунення її недоліків шляхом надання до суду документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 3 750,00 грн. 25.01.2021 до суду від позивача за первісним позовом надійшла заява про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; сторонам надано строк для подання заяв по суті справи. 23.02.2021 до суду від представника відповідача за первісним позовом адвоката Прядко Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач за первісним позовом вимоги позовної заяви не визнає, з посиланням на наступні обставини. Так, дійсно сторони з 02.10.1986 по 20.08.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.08.2008. Сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 07.02.2001 відповідач за первісним позовом продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була отримана відповідачем за первісним позовом від свого батька [PERSON] , який отримав вказану квартиру у 1973 році. Відповідач за первісним позовом продала зазначену квартиру за 11 710,00 гривень, що є особистими коштами відповідача за первісним позовом та саме кошти від її продажу пішли на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за 15 683,00 грн. та оформлена у рівних частках на відповідача за первісним позовом та двох спільних дітей сторін. З посиланням на вказані обставини відповідач за первісним позовом зазначає про те, що обґрунтування позову щодо того, що вся спірна квартира була набута у власність відповідача за первісним позовом не відповідає дійсності, як і та обставина, що спірна квартира придбана за кошти подружжя, оскільки більшу частину коштів на придбання квартири, а саме 11 710,00 грн. сплатила відповідач за первісним позовом та вказані кошти були її особистими. Також, відповідач за первісним позовом вказує на те, що вона на протязі більше 15 років утримувала спірну квартиру, сплачувала комунальні послуги, які нараховувалися і на позивача за первісним позовом також, робила поточні ремонти в квартирі, позивач за первісним позовом кошти за сплату комунальних платежів та за ремонт не надавав. Відповідач за первісним позовом свої заперечення у відзиві обґрунтовує також і тим, що на її думку позивач за первісним позовом при зверненні до суду пропустив трирічний строк позовної давності з часу розірвання шлюбу, а звернувся до суду після спливу 15 років за відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності та відповідно без підстав для його поновлення. З посиланням на викладені обставини, відповідач за первісним позовом просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 25.03.2021 до суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Кузнецової А.С. надійшла заява про зміну предмету позову, у якій остання зазначає про те, що після ознайомлення з документами долученими до відзиву було встановлено, що співвласниками спірної квартири є відповідач за первісним позовом та спільні діти сторін [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними та становлять по 1/3 у кожного. Отже, набутим у шлюбі майном є 1/3 частка квартири, по причині чого позивач за первісним позовом змінює вимоги та просить суд визнати 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем за первісним позовом у порядку поділу спільного сумісного майна право власності на 1/6 частини спірної квартири. 25.03.2021 від представника позивача за первісним позовом адвоката Кузнецової А.С. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач за первісним позовом заперечує проти твердження відповідача за первісним позовом про пропуск строку позовної давності, посилаючись на те, що до вимоги про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу застосовується загальна позовна давність - три роки. Але обчислюється вона не з дня розірвання шлюбу, та не з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а з дня, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Розірвання шлюбу в 2008 році не спричинило змін у режимі спільної сумісної власності майна та не припинило право власності позивача за первісним позовом у спільній квартирі, яка була набута за час шлюбу. Після розірвання шлюбу розпоряджання майном - спірною квартирою, здійснювалося лише відповідачем за первісним позовом та дітьми виключно за взаємною згодою між колишнім подружжям. Отже, позивач за первісним позовом не пропустив строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав співвласника він дізнався лише після отримання інформації про прийняття заочного судового рішення від 28.05.2019 у справі № 335/2884/19, яким позивача за первісним позовом було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності до вимог про поділ майна почався у позивача за первісним позовом після отримання інформації про порушення свого права власності, а не з дати розірвання шлюбу, як помилково вважає відповідач за первісним позовом. Позивач за первісним позовом посилаючись на вимоги Кодексу про шлюб та сім`ю України вказує у відповіді на відзив про те, що відчужена 07.02.2001 року квартира [ADDRESS] не була особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки була отримана у власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом, та не була отримана у спадок чи подарована їй особисто. Отже, відповідач за первісним позовом помиляється щодо режиму особистої приватної власності зазначеної вище квартири, грошові кошти від продажу якої відповідач за первісним позовом вважає своїми особистими, а не спільним майном подружжя. З огляду на зазначене, позивач за первісним позовом вважає, що відповідач за первісним позовом не довела обставин особистої участі в придбанні спірної квартири шляхом внесенні особистих грошових коштів, отриманих від продажу особистого майна. Окремо, позивач за первісним позовом свої заперечення обґрунтовує і тим, що він працював в АТ «Мотор Січ» на посаді перекладача протягом 1995-1996 років, та в подальшому від`їжджав на заробітки, працював в Російській Федерації та мав неофіційні доходи. Зароблені таким чином грошові кошти передавав дружині на потреби родини, в тому числі на придбання квартири. Натомість відповідач за первісним позовом не працювала, вела домашнє господарство та виховувала сумісних дітей, отже не мала особистих доходів, які могли бути використані на придбання спірної квартири. 25.03.2021 до суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Кузнецової А.С. надійшла заява про долучення доказів та було долучено до матеріалів справи звіт про оцінку спірної квартири від 17.03.2021. 05.04.2021 від представника відповідача за первісним позовом адвоката Прядко Д.В. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач за первісним позовом відкидає всі твердження позивача за первісним позовом, які викладені у відповіді на відзив та надає свої наступні заперечення. Так, 1/3 частина спірної квартири була придбана відповідачем за первісним позовом за грошові кошти, які вона отримала від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була набута нею в порядку приватизації, згідно Закону України "Про приватизацію державного фонду", про що 05.01.1994 було видано свідоцтво про право власності на квартиру. Тобто, зазначена квартира була особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом. 07.02.2001 відповідач за первісним позовом продала свою приватизовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , балансова вартість якої згідно договору купівлі-продажу становила 11 710,00 грн. А, через три дні 10.02.2001 відповідач за первісним позовом придбала 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Вся квартира була придбана за 15 683,00 грн. Якщо розрахувати вартість 1/3 частини спірної квартири, то вона складає 5 228,00 грн., що значно менше від вартості проданої приватизованої квартири. Відповідач за первісним позовом зазначає про те, що 1/3 частка спірної квартири є її особистою приватною власністю, оскільки отримана нею від продажу?приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Також у запереченнях відповідач за первісним позовом зазначає про те, що твердження позивача за первісним позовом про те, що вона не працювала не відповідають дійсності, оскільки з 1982 року по 01.06.1994 відповідач за первісним позовом працювала. За вказаних обґрунтувань, відповідач за первісним позовом просить суд у задоволенні позову відмовити. 06.04.2021 [PERSON] , в особі представника адвоката Прядко Д.В., до суду було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, у якій позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати 1/3 частку квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. Зустрічні позовні вимоги містять обґрунтування, що є тотожними обґрунтуванням заперечень на первісну позовну заяву, які викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2021 поновлено [PERSON] строк для подання зустрічної позовної заяви; прийнято зустрічну позовну заяву; об`єднано зустрічну позовну заяву одне провадження справу за первісним позовом; сторонам надано строк для подання заяв по суті справи. 15.06.2021 представником відповідача за зустрічним позовом адвокатом Кузнецовою А.С. до суду було подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому наведені наступні обґрунтування та вимоги. Так, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати 1/3 частки спірної квартири її особистою приватною власністю, обґрунтовуючи, що вказана частка квартири хоча і була придбана у період шлюбу з [PERSON] , однак була придбана за особисті грошові кошти, джерелом походження яких є кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яку вона отримала у власність шляхом приватизації та яку вважає особистою приватною власністю, оскільки набута внаслідок приватизації. На думку відповідача за зустрічним позовом вказане твердження є помилковим, оскільки подружжя перебувало у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1986 по 20.08.2008. [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] шляхом приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 05.01.1994, тобто перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На час приватизації квартири та на час продажу спірної квартири, майнові відносини подружжя регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України та згідно вимог ст.ст. 22, 23, 24 майно, набуте одним з подружжя шляхом приватизації в період шлюбу, законодавством не відносилося до роздільного майна подружжя. З огляду на зазначене, квартира [ADDRESS] не була особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки була отримана нею у власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за зустрічним позовом, не була отримана у спадок чи подарована їй особисто, а тому грошові кошти, отримані від продажу такої квартири були на той час спільними коштами подружжя, які вони витратили на придбання 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , оформивши її на [PERSON] . На час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] мешкали у вказаній квартирі, перебували у шлюбі, відповідач за зустрічним позовом надав письмову згоду на приватизацію, при цьому визначивши власником квартири позивача за зустрічним позовом, а тому відсутні підстави вважати набуту шляхом приватизації за час перебування у шлюбі спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON] , а також грошові кошти від продажу такої квартири особистими коштами останньої. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Зі свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що загальна площа квартири становить 51,45 кв.м., а безоплатна норма приватизації складає 21 кв.м. х 2 +10 кв.м. = 52 кв.м., що свідчить про участь відповідача за зустрічним позовом у приватизації також, оскільки на нього, як на члена родини, була виділена норма 21 кв.м. З посиланням на вищевикладене, відповідач за зустрічним позовом вказує на те, що на момент придбання квартири та оформлення права власності, закон не відносив приватизовану квартиру до роздільної (особистої) власності подружжя, з огляду на що просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити за недоведеністю. 15.06.2021 до суду від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про долучення доказів, які були долучені до матеріалів справи. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18.06.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи у минулих судових засіданнях [PERSON] підтримав первісний позов та просив суд його задовольнити, оскільки він постійно працював, утримував родину та давав [PERSON] грошові кошти на придбання спірної квартири та її ремонт. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Під час розгляду справи у минулих судових засіданнях [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала зустрічну позовну заяву, оскільки не заперечує проти того, що [PERSON] надавав грошові кошти на утримання родини, на придбання та ремонт спірної квартири, разом з тим, 1/3 частка спірної квартири була придбана нею за власні кошти отримані від продажу квартири, яка була нею приватизована. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Кузнєцова А.С. підтримала первісний позов у повному обсязі та просила суд його задовольнити з підстав викладених у заявах по суті справи, а у задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити, пославшись на позицію, яка викладена в заявах по суті. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Прядко Д.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову з підстав викладених у заявах по суті справи, а зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі, пославшись на позицію, яка викладена в заявах по суті. У судовому засіданні 08.12.2021 була допитана у якості свідка [PERSON] , [INFO] , яка є мачухою [PERSON] , з 1981 була дружиною її батька [PERSON] . Свідок повідомила, що їй достеменно відомо про те, що у 1975 році [PERSON] переїхав з м.Бердянськ Запорізької області до м.Запоріжжя, у зв`язку з чим зробив обмін квартири, яка йому належала у м.Бердянськ на двокімнатну квартиру у [ADDRESS] . У зазначеній квартирі спільно мешкали свідок разом з чоловіком [PERSON] та [PERSON] . Після початку навчання у м.Маріуполі [PERSON] мешкала у зазначеному місті, де і познайомилася з [PERSON] . У вересні 1984 року [PERSON] зателефонувала свідку та повідомила, що вагітна від [PERSON] . У 1987 році [PERSON] разом з [PERSON] та спільною дитиною повернулися з м.Маріуполь та почали мешкати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а свідок разом з [PERSON] переїхали до квартири, яка належала [PERSON] . У 1998 році помер [PERSON] та після його смерті свідок продала гараж та гроші у розмірі 2 500,00 доларів США, які були виручені від продажу гаражу, передала [PERSON] . Також, свідку відомо про те, що [PERSON] у 2001 році продала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 7 500,00 доларів США та одразу купила іншу квартиру, яку попередньо обрала з врахуванням того, що з позивачем вони мали двох дітей різного полу. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, пояснення свідка [PERSON] , думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що з 02.10.1986 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.08.2008 по справі №2-1541/2008, яке набрало законної сили 01.09.2008, шлюб було розірвано. Сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини визнані сторонами, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Електрометалургійним заводом «Дніпроспецсталь» 05.01.1994 №542, квартира [ADDRESS] , належала [PERSON] на праві приватної власності. Квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 07.02.2001 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 11 710,00 грн., що підтверджується копією договору від 07.02.2001, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою О.І. та зареєстровано в реєстрі а №139. 10.02.2001 між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе особисто та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , та за згодою якої діяв її неповнолітній син [PERSON] , та між [PERSON] , яка діяла від себе особисто та в інтересах неповнолітньої доньки - [PERSON] , за згодою якої діяв її неповнолітній син [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили у рівних частках кожний квартиру [ADDRESS] , жилою площею 49,03 кв.м. Продаж здійснено за 15 683,00 грн. Вказане підтверджується копією договору від 10.02.2001, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстрований в реєстрі за №224. Квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частки, на підставі приватної власності, що підтверджується реєстрацінийм посвідченням ОП ЗМБТІ серії [NUMBER] . [PERSON] 18.05.2018 зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видано Вознесенівським районним у місті Запоріжжя відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 18.05.2018. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2019 року по справі №335/2884/19 визнано [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання. Враховуючи, що спільне майно подружжя набуте до 01.01.2004, правовідносини у справі регулюються положеннями\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України 1969\~року та Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Відповідно до статті 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі\~статтею 24 КпШС України\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до\~статті 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України\~якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від\~12.06.1998\~№ 16\~«Про застосування\~судами деяких\~норм Кодексу\~про шлюб\~та сім`ю\~України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25, 27-1\~КпШС України\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно з частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статей 1-3\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» приватизація державного житлового фонду (далі\~приватизація)\~це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 1311/832/12-ц зроблено правовий висновок про те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії\~ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»\~таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Відтак приватизована одним із подружжя під час шлюбу квартира ставала його особистою власністю та не підлягала поділу як спільне сумісне майно. Крім того, якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі\~ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Враховуючи викладене вище правове регулювання, правові висновки ВС та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, суд приходить до висновку, що у даному випадку 1/3 частина квартири, про поділ якої порушено питання у справі, набута [PERSON] хоч і в період шлюбу з позивачем за первісним позовом, однак є її особистою власністю на яку не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, адже її отримано відповідачем за первісним позовом у власність за договором купівлі-продажу від 10.02.2001 року за кошти від продажу 07.02.2001 року іншої квартири, яка була попередньо отримана лише нею у власність у ході приватизації державного житлового фонду та була об`єктом її особистої власності. Твердження відповідача за зустрічним позовом стосовно того, що він також приймав участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , належними та допустимими доказами не підтверджено. Суд враховує, що на момент приватизації квартири [PERSON] у сторін вже було двоє спільних дітей, а тому достеменні докази того, що саме з урахуванням відповідача за зустрічним позовом, а не спільних дітей, були розраховані квадратні метрі під час приватизації, відсутні. Факт того, що [PERSON] проживав та був прописаний у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що було визнано у судовому засіданні [PERSON] не свідчить безумовно про те, що [PERSON] приймав участь у приватизації, оскільки таких доказів суду надано не було, як і не було надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] не приймав участі у приватизації іншого майна, та не використав житлові чеки для приватизації раніше. З огляду на зазначене, суд відкидає зазначені твердження відповідача за зустрічним позовом за необґрунтованістю. Суд також бере до уваги той факт, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була видана батьку [PERSON] , а не родині [PERSON] , що підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок, та не заперечували сторони. Приватизація [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , також сторонами у встановленому законодавством порядку не оскаржувалася та на даний час її результати є чинними. При цьому суд враховує, що [PERSON] є власницею 1/3 частки спірної квартири, інші частки по 1/3 належать спільним дітям сторін [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вартість проданої 07.02.2001 приватизованої [PERSON] квартири склала 11 710,00 грн., а вартість придбаної квартири 10.02.2001 становила 15 683,00 грн. Отже, за математичним вирахуванням вартість придбаної [PERSON] 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , склала 5 228,00 грн., що майже в два рази менше вартості квартири, яка була попередньо отримана у власність [PERSON] у ході приватизації державного житлового фонду та яка була продана. Також суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні сторони підтвердили той факт, що кошти від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , були витрачені на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . До доводів сторін, про які вони зазначили у судовому засіданні, проте, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була продана, а квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана за набагато більшу суму, ніж було зазначено у договорах купівлі-продажу, суд ставиться критично та не бере їх до уваги, оскільки зазначені договори купівлі-продажу від 07.02.2001 та від 10.02.2001 сторонами не оспорювалися і не спростовувалися у встановленому законом порядку. Щодо пояснень [PERSON] про те, що ним надавалися грошові кошти для придбання та здійснення ремонту у спірній квартирі суд зазначає про те, що позивачем за первісним позовом не було заявлено позовну вимогу про збільшення його частки у спірній квартирі у зв`язку проведенням у ній ремонту, а тому суд не надає оцінку даним доводам. Також не було надано доказів того, що надані [PERSON] грошові кошти для придбання спірної квартири були особистими коштами останнього. Щодо доводів [PERSON] про те, що він офіційно був працевлаштований та отримував дохід, на підтвердження чого були надані відповідні докази, а саме: копія наказу про прийняття на роботу та копія наказу про звільнення з роботи, а також довідки про доходи, та надавав [PERSON] грошові кошти, які були використані останньою для придбання спірної квартири, що було визнано у судовому засіданні [PERSON] , не спростовують той факт, що 1/3 частина спірної квартири була придбана за особисті кошти [PERSON] . Щодо доводів [PERSON] про пропуск [PERSON] строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст.257\~ЦК Україн загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до\~п.15\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №11\~від 21.12.2007\~« Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги\~про поділ\~майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд вважає, що про порушення свого права, як співвласника [PERSON] дізнався лише після отримання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2019 року у справі №335/2884/19, яким його було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. З позовом до суду [PERSON] звернувся 29.12.2020, тобто у межах трирічного строку позовної давності. З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про те, що [PERSON] не пропустив строк позовної давності на звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Отже спірна 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] та поділу між сторонами не підлягає, з огляду на що, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Разом з цим, суд доходить висновку про те, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю підлягає задоволенню, та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Щодо первісного позову, згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Щодо зустрічного позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 752,00 грн.

Outcome: approved