Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним: він проживав спільно із [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 2018 по 2022 рік. У них народилась спільна дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] , проживають окремо, фактичних шлюбних відносин не підтримують. [PERSON] , переважно проживає у своїх знайомих, постійного місця проживання не має, бажає виїхати закордон, дитини проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Позивач проживає із дитиною у житловому будинку, який належить його матері. Побут допомагає облаштовувати його мати, а вихованням доньки він займається самостійно. На даний час вони з відповідачем перебувають у конфліктних взаємовідносинах, оскільки [PERSON] йому повідомила, що має намір забрати з собою дитину. [PERSON] не має постійного місця проживання, вона проживає в місцях де є робота або у своїх знайомих. Такий спосіб життя на його думку, не відповідатиме інтересам дитини, оскільки постійні переїзди негативно впливатимуть на навчання дитини, її адаптацію в іншій місцевості. На даний час він працює та має постійний дохід, а тому зможе матеріально забезпечувати дитину. Позивач вказує, що він працює, має стабільний заробіток, позитивно характеризується, має нормальний стан здоров`я, здатен забезпечити дитині належні умови проживання та розвитку, та бажає виховувати свою доньку. Тому позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком. Позивач також просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Бодачевська М.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечує щодо задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог представник орган опіки та піклування виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів, які є у справі - встановлено, що [INFO] в с.Велика Кісниця Ямпільського району, Вінницької області народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). З довідки -характеристики від 11 вересня 2023 року №716 встановлено, що [PERSON] , зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . На території старостинського округу не працює. За місцем проживання характеризується позитивно (а.с.8). З копії заповіту від 16 жовтня 2020 року встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.9) Із Висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради та з витяга з рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області №342 від 14 листопада 2023 року судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Перевіривши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо місця проживання неповнолітніх дітейобов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Та обставина, що позивач має можливість утримувати доньку та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується матеріалами справи, в тому числі й актами обстеження умов проживання сім`ї. З урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько малолітньої дитини створює належні умови для її повноцінного виховання та розвитку, дбає про дитину в належний спосіб. Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідача, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, а також те, що орган опіки та піклування не надав заперечення щодо задоволення заявлених позовних вимог. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, взаємну прихильність батька та дитини, те, що позивач, як люблячий батько опікується донькою, створює належні умови для її повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, тому, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини - [PERSON] , суд вважає за доцільне визначити місцем проживання останньої за місцем проживання її батька - позивача. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а оскільки відповідач не надає коштів на утримання своєї малолітньої доньки, тому суд має підстави для стягнення з нього аліментів на утримання їхньої спільної дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд констатує, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі, не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч.2 ст.186 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище малолітньої доньки, яка є здоровою та у певній мірі матеріально забезпеченою. З урахуванням матеріального становища платника аліментів, а також визнання відповідачем даної позовної вимоги, суд має підстави для стягнення з неї аліментів у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Приймаючи до уваги вимоги діючого законодавства, а також встановлені по справі обставини, розмір прожиткового мінімуму, який встановлений на даний час, можливість відповідача працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги в повному обсязі. Суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, розмір стягуваних аліментів, який необхідний для забезпечення мінімальних потреби дитини становить 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки позивач звернувся до суду із позовом 20 вересня 2023 року, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 20 вересня 2023 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовна вимога позивача про визначення місця проживання дитини задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. Окрім цього при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору за заявлену вимогу про стягнення аліментів, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Outcome: approved