Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування укладеним. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що під час приватизації син [PERSON] - [PERSON] отримав частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Інша частини квартири за адресою: [ADDRESS] отримала [PERSON] . 14.11.2012 син позивачки передав свою частини вказаної квартири у власність позивача на підставі договору дарування. Зазначає, що цей акт дарування [PERSON] своєї частини квартири відбувся з такою спільною домовленістю, що у майбутньому, у разі неспроможності купівлі [PERSON] власного житла за власні кошти, [PERSON] , продає квартиру [ADDRESS] , та всі кошти від її продажу, або щонайменше половину коштів подарує своєму синові [PERSON] на придбання ним власного житла. У травні 2014 [PERSON] вирішив придбати власне житло. На той час необхідних для придбання житла коштів він не мав, тому позивач реалізуючи домовленість від 14.11.2012, в червні 2014 виставила свою квартиру [ADDRESS] на продаж. На виконання домовленості, в період з 10.09.2014 по 18.09.2014 позивач подарувала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000000,00 грн., отриманої від продажу квартири [ADDRESS] . Обдарований [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів через те, що його було укладено із ріжною матір?ю, і тому через юридичну необізнаність помилково вважав, що достатньо лише письмового узгодження умов жаного договору через листування електронною поштою. Враховуючи викладене, позивач визнати укладеним 14.08.2014 договір дарування грошових коштів шляхом обміну електронними повідомленнями між [PERSON] та [PERSON] з використанням сервісу mail.ru, згідно якого дарувальник [PERSON] подрувала, а обдарований [PERSON] прийняв у дар грошові кошти в період між 10.09.2014 по 18.09.2014 на загальну суму 1000000,00 грн., що є еквіваелнетом 75000 доларів США, отриманих від продажу 10.09.2014 квартири номер [ADDRESS] на придбання [PERSON] власної квартири. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2023 відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У липні 2023 відповідач подав відзив на пзовну заяву, в якому зазначив, що просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2023 відмовлено у прийнятті заяви представника відповідача [PERSON] про визнання позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування укладеним. Постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір даруваня частини квартири від 14.11.2012, посвдчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В., зареєстрованого в реєстру за № 1735. Відповідно до п. 1.1. за вказаним договором [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняла в дар нерухоме майно - частину квартири [ADDRESS] . 19.11.2014 між [PERSON] (продавець), [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушка А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3016. Згідно п. 1 вказаного договору продавець передав у власність (продав), а покупець набув у приватну власність (купив) за даним договором одну цілу шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 159,9 кв.м., житловою площею - 83 кв.м. Право власності [PERSON] на шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 159,9 кв.м., житловою площею - 83 кв.м., підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29723718 від 19.11.2014. Згідно ч.ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 446/1942/19 (провадження № 61-16300св21) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом; судом встановлено, що оспорюваний правочин щодо майна укладені між близькими родичами, є безоплатними. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку зловживання матеріальними (цивільними) правами.

Outcome: dismissed