Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на свою користь безпідставно набуті кошти в сумі 11 363,69 грн. У позові посилається на те, що 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.Г. був вчинений виконавчий напис №3630, згідно якого запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 98 922,14 грн. Зазначає, що на виконання даного виконавчого напису приватним виконавецем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] в рамках якого із відповідача було стягнуто грошові кошти у розмірі 11 363,69 грн. Стверджує, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2022 виконавчий напис від 22.09.2020 за №3630 визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає, що правова підстава, на якій ТОВ «Еліт Фінанс» набуло кошти від позивача у сумі 11 363,69 грн., внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, відпала, оскільки рішенням суду зазначений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити з наведених вище підстав. 13.03.2023 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 16.03.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу та третій особі було направлено копію ухвали про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, які останніми отримані, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 17.04.2023 від відповідача ТОВ «Еліт Фінанс» до суду надійшов відзив, в якому останній зазначає, що позовну заяву не визнає. Крім того вказує, що враховуючи постанову ВС від 12.10.2022 у справі №206/4592/17, на момент вчинення державним виконавцем виконавчих дій, виконавчий документ, на підставі якого виконавець відкрив виконавче провадження та здійснив стягнення, був чинним. Вважає, що позивачем у даному випадку був обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту у даному випадку є поворот виконання. З урахуванням викладеного вище, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповіді на відзив позивачем подано не було. Третьою особою пояснень на позовну заяву подано не було. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.12.2023 розгляд справи було призначено у судовому засіданні з повідомленням сторін. 12.12.2023 представником позивача до суду були поданні пояснення на позовну заяву у яких остання вказала, що безпідставно набутими відповідачем коштами у даному випадку є 10 227,32 грн., оскільки 1 136,37 грн. склала винагорода виконавцю у розмірі 10 % від стягнутої суми. Позивач та його представник, представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомили. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду даної справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.Г. був вчинений виконавчий напис №3630, згідно якого запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 98 922,14 грн. (а.с. 5). Також встановлено, що 15.06.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Щегарцевим І.В. на виконання даного виконавчого напису відкрито виконавче провадження №65795388 щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 98 922,14 грн. (а.с. 6-8). В рамках даного виконавчого провадження з позивача, як боржника за ВП, були стягнуті грошові кошти у розмірі 11 363,69 грн. (а.с. 16). Разом з тим, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2022, що набрало законної сили 24.06.2022, виконавчий напис від 22.09.2020 року за №3630 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 9-13). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2022 у справі № 760/18034/21 виконавчий напис № 3630 вчинений 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.Г., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 98 922,14 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню, то суд приходить висновку про те, що отримані ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. При цьому, суд не погоджується із доводами позивача про безпідставне набуття відповідачем у власність грошових коштів у розмірі 11 363,69 грн., оскільки відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 15.06.2021 основна винагорода виконавця склала 9 892,21 грн. (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Тобто, у даному випадку в межах виконавчого провадження № [NUMBER] було стягнуто із позивача грошові кошти у розмірі 11 363,69 грн., із яких основна винагорода виконавця склала 1 136,37 грн., а тому відповідачу підлягали передачі грошові кошти у розмірі 10 227,32 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач не оспорював факт набуття ним грошових коштів стягнутих у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» у частині стягнення грошових коштів у розмірі 10 227,32 грн., тобто фактично ним набутих. При цьому, суд не знаходить підстав для стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 136,37 грн., оскільки дані грошові кошти фактично не були набуті відповідачем. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору в розмірі 966,24 (пропорційно до задоволених позовних вимог) підлягають стягненню з ТОВ «Еліт Фінанс» на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial