Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Згідно з поданим позовом в ньому заявлено вимогу про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З домової книги вбачається, що [PERSON] зареєстрований у будинку за адресою [ADDRESS] , який був зареєстрований попередніми власниками. Відповідач, зі слів колишніх власників, не проживає з 2000 року по цей час, місце знаходження відповідача позивачам невідомо. Будь-яких домовленостей між позивачами, як співвласниками, щодо користування відповідачем житловим будинком немає. У судовому засіданні позивачі вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивачам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] набув право власності на 27/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за зазначеною вище адресою 09.02.2022 р.; [PERSON] набула у власність 73/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за зазначеною вище адресою 11.11.2021 р. (а.с. 5-6). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою належного позивачам будинку з 19.08.1999 р., що підтверджується відповіддю з відділу формування та ведення реєстру територіально громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Позивачі заперечують належність відповідача [PERSON] до складу їх сімей. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні показання, відповідно до яких [PERSON] не мешкав та після набуття позивачами у власність зазначеного вище житлового будинку не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2023 р. за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2023 р. задоволено клопотання позивача [PERSON] про допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивачів, як співвласників житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, користуватися своєю власністю. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Суд застосовує висновки Верховного Суду, викладені ним у постанові від 10.02.2021 р. у справі №502/922/18 провадження № 61-1913св20 (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй\~діяльності ЄСПЛ\~керується принципом\~пропорційності,\~тобто дотримання\~«справедливого балансу»\~між потребами\~загальної суспільної\~ваги та\~потребами збереження\~фундаментальних прав\~особи,\~враховуючи те,\~що заінтересована\~особа не\~повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених\~норм цивільного\~законодавства дає\~підстави для\~висновку про\~те,\~що в\~разі будь-яких\~обмежень у\~здійсненні права\~користування та\~розпорядження майном,\~що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Разом з тим варто врахувати, що згідно з пунктом 5 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється зокрема у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї співвласників житлового будинку. Таким чином, є помилковим посилання позивача на приписи положень статті 405 ЦК України. Оскільки позивачі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , місце проживання відповідача зареєстровано в зазначеному вище будинку та відповідач не проживає в цьому будинку, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, у зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивачів ускладнено здійснення в повному обсязі правомочностей співвласників. Суд, врахував вимоги позивачів про визнання припиненим права користування спірнм житловим будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), вважає, що припинення права користування відповідача житловим будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивачі, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування будинком та реєстрацією його проживання у житловому будинку, позбавлені можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном та вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. За таких умов вочевидь порушення прав позивачівз боку відповідача та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, позов задоволено у повному обсязі, то судовий збір, сплачений позивачами при зверненні до суду (1073,00 грн.), підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.

Outcome: approved