Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, який в жовтні 2020 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на її, [PERSON] користь грошові кошти у розмірі 367 911 грн. 35 коп., яка складається з основного боргу у розмірі 305 137 грн. 80 коп., трьох відсотків річних у розмірі 23 355 грн. 51 коп. та інфляційних втрат у розмірі 35 535 грн. 89 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 грудня 2012 року [PERSON] було отримано від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, 20 листопада 2012 року [PERSON] отримано від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, 15 квітня 2013 року [PERSON] отримано від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США про що було надано відповідні розписки. В подальшому було складено графік погашення заборгованості, однак відповідачі свої боргові зобов`язання не виконали. Позивачка та її представник за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідачів за ордерами на надання правової допомоги [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог, надано відзив на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , представників сторін, свідка та експерта, дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 20 листопада 2012 року [PERSON] надала розписку [PERSON] щодо отримання в борг грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США з обов`язком поверненням до 20 листопада 2013 року (т.1 а.с.11). 11 грудня 2012 року [PERSON] надав розписку [PERSON] щодо отримання в борг грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США, строком на 2 роки(т.1 а.с.10). В подальшому, а саме 25 квітня 2013 року [PERSON] надала розписку [PERSON] щодо отримання в борг грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США з обов`язком повернення до 28 грудня 2013 року(т.1 а.с.12). У відповідності до наданого «Графіку погашення по розпискам [PERSON] перед [PERSON] » здійснено помітки щодо отримання [PERSON] грошових коштів. 25 квітня 2020 року позивачка по справі звернулася за допомогою поштового зв`язку до відповідачів з досудовою вимогою щодо виконання грошових зобов`язань, однак відповідачами не були виконані зазначені вимоги(т.1 а.с.14-18). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт отримання коштів у спільну сумісну власність подружжя, що унеможливлює солідарне стягнення коштів з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників, до того ж суд не приймає до уваги наданий стороною позивача «Графік погашення по розпискам [PERSON] перед [PERSON] », оскільки з зазначеного документу не вбачається, що він стосується саме боргових розписок щодо яких заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості ,що само по собі унеможливлює задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє в позові, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення судових витрат у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed