Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

01.10.2022р. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 06.09.2006 р. за умовами договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачем було придбано житловий будинок загальною площею 59,5 кв.м., житлової площі 40,2 кв.м. з господарськими та побутовими спорудами: сараєм, прибудовою цегляною - «Б», літньою кухнею цегляною - «В», колодязем - «1», розташований в [ADDRESS] . Вказане майно Позивач придбав, перебуваючи у офіційно зареєстрованому шлюбі. (актовий запис №4 від 25.04.1987р. вчинений Виконавчим комітетом Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області). 25.10.2007 р. шлюб було розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області зроблено актовий запис №109. Також Позивач вказує на те, що шлюб носив суто формальний характер і посилається, що в період з 31.07.2004 р. по 2020 р. він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Проживав разом з [PERSON] ( [INFO] ) та з нею вів спільне господарство. В свою чергу Відповідач з 1987 року і станом на сьогодні зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , при цьому з 1999 р. проживає та веде спільне господарство разом з [PERSON] ( [INFO] ). У зв`язку з цим, та обставина, що спірний будинок було придбано у період шлюбу і він вважається спільною сумісною власністю подружжя, не дає Позивачу повноцінно реалізовувати своє право власника на нерухоме майно, оскільки згідно положень ЦК України, на будь які дії щодо спільної сумісної власності необхідно отримувати згоду іншого співвласника. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати особистою приватною власністю позивача житловий будинок загальною площею 59,5 кв.м., житлової площі 40,2 кв.м. з господарськими та побутовими спорудами: сараєм, прибудовою цегляною - «Б», літньою кухнею цегляною - «В», колодязем - «1», розташований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.04.2023р. відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] не скористалась своїм правом брати участь у судових засіданнях, відзив на позов до суду не подавала. Про дату та час, місце судового розгляду справи Відповідач повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомляла. 10.04.2023 р. до суду від позивача надійшла позовна заява (уточнена) в частині даних Відповідача: в первісній редакції позову Відповідача було зазначено [PERSON] , проте Позивачу стало відомо, що Відповідач змінила прізвище на [PERSON] . У чергове судове засідання 2023р. відповідач повторно не прибула. За відсутності заперечень сторони позивача та з урахуванням приписів статті 223, 280 ЦПК України, суд протокольною ухвалою в судовому засіданні постановив здійснити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що з 25.04.1987р. по 25.10.2007р. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Витягом з ДРАЦС громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00036203364 від 19.07.2022 (а.с. 16). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2006 року, Позивач придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Зазначене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15583434 від 14.08.2007 р., виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.10). Крім того, позивачем надано копію довідки №389 від 19.07.2022р., згідно з якою в період з 31.07.2004 р. по 2020 р. він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Проживав разом з [PERSON] ( [INFO] ) та з нею вів спільне господарство. (а.с. 17). В свою чергу Відповідач з 1987 року і станом на сьогодні зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , при цьому з 1999 р. проживає та веде спільне господарство разом з [PERSON] ( [INFO] ) (а.с. 18, 34). Надаючи правову оцінку установленим у справі фактичним обставинам, правовідносинам, що склалися між сторонами, і змісту позовних вимог, суд виходить з наступного. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в ст. 57 СК України, відповідно до п.п.1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як зазначалось вище, 06.09.2006 року, Позивач придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , тобто за час окремого проживання з Відповідачем, в період ведення спільного господарства з іншою жінкою [PERSON] , що підтверджується довідкою № 389 від 19.07.2022р. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved