Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» про стягнення коштів у розмірі різниці між вартістю об`єкту нерухомого майна квартира, загальною площею 29,3 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначеної станом на 15.06.2021 року, яка становить 776 300,00 грн. та заборгованістю позивача перед відповідачем за Кредитним договором, яка становила 506 004,42 гривень, у сумі 270 295,58 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 01.11.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Комерційний банк «ДЕЛЬТА БАНК», ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З. за реєстровим номером 5094, яким забезпечується належне виконання Позивачем вимог Банку, що випливають з Кредитного договору №1301/1107/71-067 від 01.11.2007 року укладеного між Позивачем та Банком. Позивачем було передано в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира загальною площею 29,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв. м., за адресою [ADDRESS] . 04.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю ««ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , предметом якого є квартира. Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири, вартість квартири була оцінена у 193 610,45 грн. Позивач вважає, що ринкова вартість нерухомого майна предмета іпотеки є вищою від розміру суми продажу за Договором купівлі-продажу, а тому звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2021 року справу №463/7489/21 за позовом адвоката Посікіри Романа Романовича в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди передано на розгляд Галицького районного суду м.Львова. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30.07.2021 року прийнято до провадження справу за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06.09.2021 року представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» скеровано на адресу суду відзив на позовну заяву. Відзив вмотивований тим, що розмір заборгованості розрахований відповідачем неправильно. Окрім того, відповідач заперечує твердження відповідача щодо ненадання товариством повідомлення про намір здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Вартість квартири була оцінена у 1\~193 6110,45 грн., що підтверджується Звітом про незалежну оцінку, який був виданий ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» від 31.05.2021 року. На думку відповідача, висловлена в позовній заяві суб`єктивна думка позивача про недостовірність звіту про оцінку є лише його припущенням. 21.09.2021 року представником відповідача скеровано на адресу суду пояснення, з яких вбачається, що наданий позивачем Звіт про оцінку ФОП [PERSON] не містить відомостей про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальністю за завідомо неправдивий висновок. Крім того, представник відповідача зазначає, що оцінювачу не було надано доступ до житлових приміщень об`єкту оцінки, тому оцінка проводилась виключно по наданих замовникам документах, а технічний стану внутрішніх приміщень приймався як «задовільний». Відтак, вважає вказаний звіт неналежним доказом. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2022 року призначено у справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Інституту судових експертиз та права. 25.08.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта №519/22 за результатами оцінічно будівельної експертизи. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.09.2022 року відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди. 08.11.2022 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову, у якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] кошти у розмірі різниці між вартістю об`єкта нерухомого майна квартира, загальною площею 29,3 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та заборгованістю позивача перед відповідачем за Кредитним договором у сумі 76 570,58 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 20 098,26 гривень; Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] 3% річних за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 3 260,02 гривень. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] судові втрати. 24.03.2023 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову, у якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] кошти у розмірі різниці між вартістю об`єкта нерухомого майна квартира, загальною площею 29,3 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та заборгованістю позивача перед відповідачем за Кредитним договором у сумі 76 570,58 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 24710,85 гривень; Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] 3% річних за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 4078,17 гривень. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] судові втрати. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2023 року підготовче провадження у цивільній справі\~за позовом адвоката Посікіри Романа Романовича в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди\~та призначено справу до судового розгляду. 07 серпня 2023 року на розгляд суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» у межах справи №463/7489/21, у якій позивач за зустрічним позовом просив стягнути з [PERSON] за період з 16.05.2017 року по 16.03.2020 року інфляційні втрати у розмірі 95\~702,90 грн, три відсотки річних у розмірі 35\~307 грн, а всього 131\~009,9 грн. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 01.11.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Комерційний банк «ДЕЛЬТА БАНК», ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», та [PERSON] укладено кредитний договір № 1301/1107/71-067. Станом на 04 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором становила 506 004,42 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту становить 456 117,8 грн., заборгованість по процентам 498 86,62 грн. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звертається до суду з позовом стягнення 3% річних та інфляційних втрат на частину суми боргу за кредитним договором, яка існувала до реалізації іпотечного майна, та просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 95\~702,9 грн. та 3 % річних в розмірі 35\~307 грн., розраховану від 415 037,09 грн. як суми боргу за кредитним договором № 1301/1107/71-067 від 01.11.2007 року. Ухвалою Галицького районного сууд м. Львова від 15.09.2023 року, зустрічну позовну заяву Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Діджи фінанс»\~до [PERSON] \~про стягнення\~3%\~річних \~у сумі\~35\~507,00\~грн.\~та інфляційних\~витрат у\~сумі 95\~702,90\~грн. - прийнято до розгляду. Об`єднано в одне провадження первісний позов (справа № 463/7489/21, провадження №2/461/76/23) [PERSON] в\~інтересах [PERSON] \~до Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Діджи\~фінанс» про\~відшкодування шкоди та зустрічний позов Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Діджи фінанс»\~до [PERSON] \~про стягнення\~3%\~річних \~у сумі\~35\~507,00\~грн.\~та інфляційних\~витрат у сумі 95\~702,90 грн., присвоївши справі номер №463/7489/21, провадження №2/461/76/23. Призначено підготовче\~судове засідання з розгляду цивільної справи за первісним позовом [PERSON] в\~інтересах [PERSON] \~до Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Діджи\~фінанс» про\~відшкодування шкоди та зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до [PERSON] про стягнення 3% річних у сумі 35\~507,00 грн. та інфляційних витрат у сумі 95\~702,90 грн. 03.10.2023 року відповідач за зустрічним позовом надіслав до суду відзив на зустрічний позов, у якому заперечував щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Заперечення мотивовані тим, що оскільки ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то тим самим воно повністю задоволило вимоги за кредитним договором, а тому вимога позивача за зустрічним позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є безпідставною. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав повністю. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ТзОВ «Діджи Фінанс» у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. \~ \~ \~ \~На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на нижче наведене. Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Частинами 3 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно із частинами 5 та 6 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтями 610 та 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 та 2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною 1 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, 01.11.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1301/1107/71-067. Крім того, як встановлено судом, 01.11.2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та Іпотекодавцем було укладено Договір іпотеки від 01.11.2007, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. за реєстровим номером 5094. Предметом договору іпотеки є однокімнатна квартира загальною площею 29,30 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» укладено Договір купівлі- продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за №№ 1306,1307. Внаслідок чого право вимоги за Кредитним договором та договором іпотеки перейшли від ПАТ «СВЕДБАНК» до ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК». 02.09.2020 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ДЕЛЬТА БАНК», було укладено Договір № 2303/К/1 про відступлення прав вимог, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 1609. Внаслідок чого право вимоги за Кредитним договором та договором іпотеки перейшли від ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Таким чином, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право кредитора за кредитним договором, а також право іпотекодержателя за договором іпотеки. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, 13.01.2021 року відповідач надіслав вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору від №622, відповідно до якої станом на день складання цієї вимоги (13.01.2021) Відповідач визначив загальну суму заборгованості позивача за кредитним договором №1301/1107/71-067 від 01.11.2007 року, яка складає 506 004,42 гривень, з яких по основній сумі кредиту становить 456117,8 гривень, сума заборгованості по відсотках 498 86,62 гривень. Відповідач вимагає погасити заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 506 004,42 гривень. 04.06.2021 року внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу. Так, 04.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю ««ДІДЖИ ФІНАНС»» було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , предметом якого є квартира. Як випливає із інформації з Державного реєстру речових прав, нерухоме майно предмет іпотеки знаходяться у приватній власності Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» на підставі рішення приватного нотаріуса Грек Анжеліки Василівни, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58569910 від 04.06.2021 року. Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , вартість квартири була оцінена у 193 610,45 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку, виданому ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» від 31.05.2021 року. Оскільки встановити ринкову вартість квартири на момент звернення стягнення було неможливо, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2022 року було призначено судову оціночно-будівельну експертизу, яка проведена судовим еспертом Інституту Судових експертиз та права [PERSON] (свідоцтво №1460 від 07.10.2016 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). Відповідно до висновку експерта №519/22 від 28.07.2022 року, ринкова вартість квартири станом на 04.06.2021 року могла становити 582 575,00 грн. Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час звернення стягнення), після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що основне зобов`язання зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України). За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням. Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання. Судом встановлено, що кредитний договір забезпечений лише одним видом забезпечення іпотекою, а тому кредитор і боржник повинні та мали право розраховувати, що заборгованість у випадку неповернення її боржником повинна та могла бути погашена в досудовому порядку саме за рахунок іпотечного майна, а тому кредитор повинен був діяти таким чином, щоб заборгованість була погашена за рахунок іпотечного майна в повному обсязі. Саме з таких принципів виходив законодавець, застосувавши принцип недійсності вимог кредитора до боржника по завершенню досудового врегулювання спору (частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку"). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 761/36873/18 дано такий правовий висновок: «Діючи добросовісно та обачливо, відповідач у цій справі повинен був застосувати заходи досудового врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки таким чином, щоб вартість предмета іпотеки повністю або в більшій частині погасила заборгованість за кредитним договором, розуміючи, що наступні будь-які вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. Неможливість наступних вимог кредитора до боржника за змістом норми закону, чинної на той момент, і таких фактичних обставин, які встановлено в цій справі, свідчить про припинення зобов`язання боржника у кредитних правовідносинах виконанням. У зазначеному випадку неможливість пред`явлення наступних вимог у будь-якому обсязі до боржника свідчить про неможливість подальших правовідносин між кредитором та боржником, а тому слід дійти висновку, що зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припиняється». Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Тобто, як вбачається із матеріалів справи, кредитні правовідносини між позивачем та відповідачем по вказаному кредитному договорі припинилися після звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб як продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі. Окрім того, у постанові від 18.01.2022 року у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду висловила позицію щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у кредитних правовідносинах за наявності декількох видів або предметів забезпечення, зокрема «у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог». Велика Палата Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 761/36873/18 погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи фінанс» за період з 16.05.2017 року по 16.03.2020 року інфляційні втрати у розмірі 95 702,90 грн., три відсотки річних у розмірі 35 307 грн., а всього 131 009,9 грн. Як вказано у позовній заяві, позивач проти такого способу виконання зобов`язання як набуття банком права власності на предмет іпотеки не заперечив, рішення про реєстрацію права власності не оскаржував. Відповідно до п. 7.1.1. договору іпотеки, іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Згідно із частиною 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час звернення стягнення), іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване в установленому законом порядку (п.7.1.1. договору). Як встановлено судом, відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 31.05.2021 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна оцінка майнових прав» предмет іпотеки оцінено на суму 193 610,45 грн. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначаються Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Оцінка майна, майнових прав (далі оцінка майна) це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Згідно із частиною 3 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках його застави, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Постановою КМУ від 10.09.2003р. №1440 «Про затвердження Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», відповідно до статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» затверджено Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» (надалі Національний стандарт №1). Відповідно до пункту 1 Національного стандарту №1, Національний стандарт №1 (далі Стандарт) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав (далі майно) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. У пункті 50 Стандарту визначено, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: - ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; - визначення бази оцінки; - подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки. Відповідно до пункту 51 Стандарту, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки; - ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Крім того, згідно із статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Із звіту про оцінку майна, вбачається, що така оцінка проведена без огляду предмету іпотеки, відтак, оцінка майна є неналежною, у зв`язку з чим не може братися до уваги для вирішення даної справи. Відповідно до п. 56 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Отже, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, укладення договору на проведення оцінки та ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. В разі невиконання всього вищевказаного експертна оцінка ринкової вартості нерухомого майна є недійсною. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не вжив заходів для проведення оцінки майна станом на дату набуття предмету іпотеки у власність, і судом встановлено неналежність оцінки майна відповідно до звіту від 31.05.2021 року, у зв`язку з чим цей звіт про оцінку майна не може братися до уваги. При цьому, внаслідок відсутності належної оцінки майна позивач був позбавлений можливості відшкодувати перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Вказані обставини також встановлено на постановою КГС ВС від 04 грудня 2019 року у справі № 910/7221/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/86210026). 10.01.2022 року клопотання представника позивача, адвоката Посікіри Р.Р., про призначення експертизи задоволено; призначити у справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про відшкодування шкоди судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Інституту судових експертиз та права; на вирішення експерту поставити наступне питання: Яка ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 29,3 кв. м., житлова площа 17, 1 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 237554946101) станом на 04.06.2021 рік? 25.08.2022 року року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи, виготовлений судовим експертом Інституту Судових експертиз та права Мельником Олександром №519/22 від 28.07.2022, відповідно до якого ринкова вартість квартири станом на 04.06.2021 року могла становити 582 575,00 грн. При цьому, як зазначено у висновку 28.07.2022 №519/22, при наданні заключної частини висновку експертом враховувалися особливість даного дослідження по визначенні вартості об`єкта оцінки на минулий період (ретроспективна оцінка), тобто оцінювання проводилось на дату, яка є віддаленою в минуле від дати проведення оцінки. Як вказано у висновку, складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату практично вже неможливо. Тим не менше, у висновку експерта зазначено, що 19.05.2022 року огляд приміщень квартири не був проведений по причині відсутності позивача та відповідача, які мали забезпечити доступ до об`єкту дослідження. Враховуючи, що експерту необхідно визначити ринкову вартість квартири [ADDRESS] на дату в минулому (04.06.2021 рік) та у зв`язку з недопуском експерта до об`єкта, дослідження проводилось по документах, наявних у матеріалах справи. Експерт зазначив, що технічний стан приміщень на дату оцінки приймається виходячи з наданих на дослідження матеріалів справи, і експертом приймається технічний стан основних конструктивних елементів квартири «задровільний», стан оздоблення приміщень квартири «не задовільний». З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що оцінка майна є ретроспективною та судовим експертом встановлено технічний стан приміщень станом на дату оцінки, а відтак, на думку суду, судовим експертом дотримано вимоги пунктів 50, 51 Національного стандарту № 1 щодо ознайомлення з об`єктом оцінки. У пункті 3 Національного стандарту № 1 визначено поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах у значенні, встановленому цим Стандартом, зокрема: Вартість еквівалент цінності об`єкта оцінки, виражений у ймовірній сумі грошей; Ймовірна сума грошей найбільша сума грошей, яку може отримати продавець та може погодитися сплатити покупець; Ринкова вартість вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. З наведеного вище випливає, як зазначає судовий експерт, що вжите у висновку судової оціночно-будівельної експертизи словосполучення могла становити для визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, відповідає поняттю ринкової вартості встановленому в Національному стандарті №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та дає відповідь на поставлене в ухвалі питання. З огляду на викладене, дослідивши висновок експерта, беручи до уваги обраний експертом методичний підхід визначення вартості об`єкта нерухомості, суд вважає, що відсутні підстави для відхилення вказаного висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи від 28.07.2022 року №519/22. Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] коштів у розмірі різниці між вартістю об`єкту нерухомого майна квартири, загальною площею 29,3 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначеної станом на 15.06.2021 року, яка становить 776 300,00 грн. та заборгованістю позивача перед відповідачем за Кредитним договором, яка становила 506 004,42гривень, у сумі 270 295,58 гривень. В подальшому позивач змінив предмет позову та просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» кошти у розмірі різниці між вартістю об`єкта нерухомого майна квартира, загальною площею 29,3 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та заборгованістю позивача перед відповідачем за Кредитним договором у сумі 76 570,58 гривень»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 20 098,26 гривень»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь [PERSON] 3% річних за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 3 260,02 гривень. Що стосується заборгованості [PERSON] перед відповідачем за Кредитним договором від 01.11.2007 року, суд приходить до такого висновку. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 прийшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Положеннями ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Тобто вказаною нормою законодавцем фактично було закріплено забезпечення балансу інтересів між іпотекодавцем і іпотекодержателем та попередження випадків неправомірного збагачення кредитора за рахунок боржника у випадку коли вартість предмету іпотеки набутого іпотекодержателем у власність є більшою ніж розмір невиконаних забезпечених зобов`язань, що є справедливим як по відношенню до кредитора (який отримує задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки), так і по відношенню до боржника (майнове благо якого зменшиться лише на ту частину, яка ним не виконана у зобов`язанні). Отже, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у силу приписів ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» зумовлює виникнення у іпотекодержателя обов`язку відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог. Судом встановлено, що 13.01.2021 відповідач надіслав вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору від №622, відповідно до якої станом на день складання цієї вимоги відповідач визначив загальну суму заборгованості позивача за кредитним договором №1301/1107/71-067 від 01.11.2007, яка складає 506 004,42 гривень, з яких по основній сумі кредиту становить 456 117,8 гривень, сума заборгованості по відсотках 49 886,62 гривень. Відповідач вимагає погасити заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 506 004,42 гривень. Вказаний розмір заборгованості 506 004,42 грн. на момент звернення стягнення на предмет іпотеки зазначає також Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» у зустрічному позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за кредитним договором на момент звернення стягнення на предмет іпотеки становить 506 004,42 гривень. Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування йому перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, яка відповідно до висновку експерта №519/22 від 28.07.2022 становить 582\~575,0 грн., над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, який відповідно до вимоги від 13.01.2021 становить 506 004,42 грн, що дорівнює 68\~909,02 грн. (76 565,58 грн. *90% / 100%). За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. При цьому положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються до позадоговірних зобов`язань, у тому числі і щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу, встановленого рішенням суду (у позадоговірних (деліктних) зобов`язаннях). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у згаданих вище постановах, та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя необхідно проводити за період з 04.06.2021 року по 03.11.2022 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних, доданий позивачем до заяви про зміну предмета позову є неправильним та приходить до висновку про підставність задоволення інфляційних втрат позивача у розмірі 18 087,25 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 2 933,83 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд вважає таке. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У відповідності до ч.1 ст.58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч.5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Посікірою Р.Р. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 18/06-1 від 18.06.2021 року. Згідно з п. 6.1. Договору про надання професійної правничої допомоги та правового супроводу клієнта, винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для Клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 30 000, 00 за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. Відповідно до п. 2.2. Договору Адвокатська правова допомога (юридичні послуги) полягає у наданні Клієнту послуг щодо захисту його законних прав та інтересів, пов`язаних із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про стягнення коштів.. Відповідно до п. 6.3. Договору частина гонорару в сумі 30 000, 00 грн. за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції сплачується Клієнтом на розрахунковий рахунок Бюро не пізніше ніж у 10-денний строк після ухвалення судом рішення по справі. Актом від від 26.07.2023 встановлено, що послуги, передбачені договором про надання професійної правничої допомоги виконавцем були надані, а замовником прийняті. Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, якою сформовано правовий висновок щодо вирішення питання про відшкодування витрат учасників справи на правову допомогу та застосування ст.27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.123, 126 ГПК України: «Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» У постанові Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі №5023/5587/12 вказано, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідно до ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 гривень. Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 899, 30 грн.

Outcome: approved