Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила: - визнати її спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; - скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221810100:01:269:6003 від 16 грудня 2016 року, номер запису в державному реєстрі прав №18207225; - скасувати свідоцтво про право власності [PERSON] , номер запису в державному реєстрі прав №18207225 від 16 грудня 2016 року, на земельну ділянку з кадастровим номером 3221810100:01:269:6003. - скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, отримане [PERSON] від 06 грудня 2005 року, серія ВСК №228478; - визнати [PERSON] , [INFO] , спадкоємцем [PERSON] , 1930 року народження, за заповітом; - судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після своєї смерті залишив у спадок частину недобудованого будинку за адресою: [ADDRESS] , який вони спільно відбудовували після пожежі, яка сталася у 2006 році, господарські будівлі та землю, яка необхідна для обслуговування зазначених будівель. частину житлового будинку за вказаною адресою чоловік отримав в спадок від свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, за життя її покійний чоловік не встиг оформити незавершене будівництво та зареєструвати його належним чином. 13 серпня 2021 року позивачка звернулася до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, однак 31 січня 2022 року постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не надано до нотаріальної контори правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Під час збору необхідних документів з`ясувалося, що [PERSON] - сестрою її померлого чоловіка та другим співвласником вказаного житлового будинку, вже приватизовано всю земельну ділянку під спільним будинком та оформлено право власності на неї за №18207225 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, оскільки [PERSON] після смерті [INFO] батька [PERSON] успадкувала лише частину житлового будинку, вона не мала жодних законних підстав оформлювати право власності на всю земельну ділянку під спільним будинком. Крім того, порушила питання про скасування свідоцтва про право власності на спадщину від 06 грудня 2005 року, посилаючись на існування заповіту на користь її чоловіка [PERSON] . Представник Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до суду не прибув, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Позивачка та її представник в суді просили задовольнити позов з викладених в ньому підстав. Відповідачка в суді зазначила, що приватизувала земельні ділянки на себе для того, щоб позивачка не продала все майно. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] (1930 року народження) помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 вересня 2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Належність померлому вказаного майна підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 28 вересня 1964 року, а також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №8954129 від 15 листопада 2005 року. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є дітьми померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 29 червня 1962 року та серії [NUMBER] від 18 лютого 1958 року. 11 лютого 2004 року на підставі заяви [PERSON] державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області до майна померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №125. 06 грудня 2005 року [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за законом і оформили на себе свідоцтва про право на спадщину після смерті їх батька [PERSON] , які зареєстровано в реєстрі за №1-8983 та №1-8986, відповідно до яких житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить їм по частині кожному. [INFO] діти померлого на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, зареєстрували право власності на вказане спадкове майно у відповідних частках, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9505229 від 05 січня 2006 року. 22 липня 2006 року за вказаною вище адресою внаслідок короткого замикання електромережі виникла пожежа, внаслідок якої житловий будинок [PERSON] та [PERSON] знищено, що підтверджується актом про пожежу від 25 липня 2006 року та довідкою Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №1762 від 28 грудня 2021 року. Після пожежі в 2006 році співвласники розпочали відбудовувати будинок на місці знищеного, що підтверджується: даними технічного паспорту від 22 серпня 2021 року про незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та витягом з технічного паспорту будинку садибного типу за вказаною вище адресою від 28 грудня 2021 року, а також актом депутата Вишгородської міської ради про обстеження матеріально-побутових умов від 14 вересня 2023 року З акту депутата Вишгородської міської ради про обстеження матеріально-побутових умов від 14 вересня 2023 року встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] в недобудованому будинку, який перебудовував її чоловік - [PERSON] , що помер у 2010 році. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , після смерті якого спадщину прийняла його дружина - [PERSON] шляхом постійного проживання в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, про що 13 серпня 2021 року подала відповідну заяву до Вишгородської районної державної нотаріально контори. Разом з тим, 16 грудня 2016 року [PERSON] оформила право власності та зареєструвала на себе земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221810100:01:269:6002 площею 0,0378 га для ведення особистого селянського господарства та 3221810100:01:269:6003 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №331949445 від 11 травня 2023 року. Для державної реєстрації відповідачка подала наступні документи: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-3207140332016 від 26 серпня 2016 року та рішення Вишгородської міської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність гр. [PERSON] » №17/67 від 17 жовтня 2016 року. Рішення Вишгородської міської ради Київської області №17/67 від 17 жовтня 2016 року затверджено проекти землеустрою щодо: -відведення земельної ділянки та передачі власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (кадастровий номер 3221810100:01:269:6003); -щодо відведення земельної ділянки та передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0378 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в [ADDRESS] (кадастровий номер 3221810100:01:269:6002). За вказаним будинком знаходиться і рахується земельна ділянка загальною площею 0, 1438 га для його обслуговування, яка приватизована [PERSON] з кадастровими номерами: 3221810100:01:269:6003 - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 3221810100:01:269:6002 - для ведення особистого селянського господарства. Судом встановлено, що під незавершеним будівництвом будинку по [ADDRESS] , який в експлуатацію не прийнято, у фактичному користуванні сторін перебуває земельна ділянка з кадастровим номером 3221810100:01:269:6003 площею 0,1000 га, що підтверджується матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , складеними ФОП [PERSON] , кадастровим планом з каталогом координат поворотних точок, схематичними зображеннями земельних ділянок, фотознімками вказаного будинку та зведеними планами земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] , складеними ФОП [PERSON] . З вказаних зведених планів, складених ФОП [PERSON] вбачається, що земельна ділянка площею 0, 1438 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває у фактичному користуванні [PERSON] та [PERSON] , на якій знаходиться житловий будинок, в одній частині якого проживає [PERSON] , а в іншій - сім`я покійного [PERSON] . З архівного відділу Вишгородської районної військової адміністрації Київської області №05-04/450-451 від 03 листопада 2023 року встановлено, що погосподарські книги Вишгородської міської ради за 2003-2016 роки по [ADDRESS] не надходили. 13 серпня 2021 року на підставі заяви [PERSON] та її доньки [PERSON] державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області до майна померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №250/2021. Разом з тим, 31 січня 2022 року постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області позивачці та її дітям [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно довідки КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №1762 від 28 грудня 2021 року, житловий будинок , що зазначений за планом літерою «А» знесено (знищено), а право власності за спадкодавцем на житловий будинок, що зазначений літерою «Є», не зареєстровано. Крім того, також відсутні відомості про реєстрацію державних актів на право власності на земельні ділянки в Книгах записів реєстрації державних актів. Відтак, без надання всіх без винятку документів стосовно зазначеного майна, нотаріус не має права видавати свідоцтво про прав на спадщину. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно ч.ч. 1, 2, 14, 15 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, набувач має право використовувати таку земельну ділянку для доступу та обслуговування такого об`єкта. Порядок користування земельною ділянкою набувачем визначається договором між ним та землекористувачем. У разі недосягнення згоди сторонами щодо порядку користування відповідною земельною ділянкою, такий порядок користування визначається судом. У разі набуття права власності на об`єкт незавершеного будівництва перехід прав на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, здійснюється за правилами, встановленими цією статтею, за умови державної реєстрації права власності на такий об`єкт незавершеного будівництва у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Як вбачається зі ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як убачається з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За принципом «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею), перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості (постанови Верховного Суду від 15.01.2020, справа №204/9373/14-ц; від 20.11.2019, справа №307/3902/14-ц; від 27.11.2019, справа №461/2328/16-ц). Крім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом, як необхідних для виникнення такого права. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). Разом з тим, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-375цс15. Судом встановлено, що співвласники і в тому числі спадкодавець [PERSON] - чоловік позивачки, розпочали будівництво вказаного житлового будинку на місці знищеного внаслідок пожежі, що мало місце в 2006 році. Втім, [PERSON] будівництво згаданого будинку за життя не завершив та [INFO] помер. Після його смерті відкрилося і могло бути успадковане право забудовника вказаної земельної ділянки, як і право на її приватизацію згідно ст. 118 ЗК України, яка є необхідною для обслуговування будинку, як об`єкту незавершеного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, оскільки оформлений на праві власності житловий будинок знищено унаслідок пожежі, а новий об`єкт незавершеного будівництва на місці зруйнованого будинку за своє життя добудувати і оформити згідно ст. 331 ЦК України, спадкодавець [PERSON] не встиг. Разом з тим, після смерті [PERSON] позивачка прийняла спадщину та замінила особу померлого чоловіка у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не дивлячись на зазначене, відповідачка одноособово приватизувала всю земельну ділянку площею 0,1000 га під вказаним будинком, яка необхідна для його обслуговування, що порушило права [PERSON] , як спадкоємця - [PERSON] на користування, володіння земельною ділянкою під спільним незавершеним будівництвом будинку та право на її приватизацію. Відтак, судом встановлено порушене право позивачки, яке підлягає захистові шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3221810100:01:269:6003, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , номер запису відомостей про речове право: 18207225 від 16 грудня 2016 року, коли обраний позивачкою спосіб захисту є адекватним змісту її порушеного права. Таким чином, позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Так, що стосується вимоги про визнання позивачки спадкоємцем після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , то суд зазначає, що права спадкоємця виникають на підставі закону і реалізовуються при оформленні спадщини згідно вимог ЦК України, в порядку передбачену законодавством, і для захисту прав особи її визнання спадкоємцем не потребується, що на захист порушених прав не спрямовано та не є ефективним способом їх захисту. Доводи позову в частині скасування свідоцтва про право на спадщину отриманого відповідачкою 06 грудня 2005 року є безпідставними, оскільки вказане свідоцтво про право власності на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] видано за законом, коли його померлий син [PERSON] від прийняття спадщини за заповітом, згідно поданої ним державному нотаріусу заяви 06 грудня 2005 року, відмовився. За таких обставин, підстав для скасування цього свідоцтва, суд не вбачає. Крім того встановлено, що свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яке б підлягало скасуванню відповідачці не видавалося, коли підтвердженням про виникнення право власності та його державної реєстрації є запис в державному Реєстрі прав на нерухоме майно, а тому належним способом захисту в цій справі є скасування вказаної реєстрації, і в цій частині позов судом задоволено. Таким чином, судом вставлено порушене право позивачки, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial