Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

02.03.2023 року представник [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила розірвати між ними шлюб та стягнути аліменти. Позовна заява обґрунтована тим, що 18.09.2021 року між сторонами було укладено шлюбу. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після конфлікту, який відбувся 21.01.2023 року подружні стосунки між сторонами припинилися, проживають окремо. Можливості для примирення та продовження подружніх стосунків позивач не вбачає. Наразі позивачка не має змоги працювати, тому що доглядає за дитиною. Відповідач може сплачувати аліменти на дитину та на колишню дружину до досягнення дитиною трьох річного віку. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина та аліменти на її утримання. 06.03.2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 31.03.2023 року витребувано докази по справі. До судового засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає частково. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як встановлено судом, 18.09.2021 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 659. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя між сторонами не склалось через різні погляди на сімейне життя та сімейні обов`язки. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру. Згідно\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3\~ст.105 Сімейного Кодексу України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2\~ст.112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом ч. 2\~ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст.115 Сімейного кодексу України\~- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Нормами\~ст. 51 Конституції України\~встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також\~ст.112 СК України. Відповідно до\~ст.109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. Крім того, судом встановлено, що сторони не досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2\~ст.51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зміст\~глави 15 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до\~ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені\~статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із\~ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У пункті 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1\~ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За змістом статей\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2\~ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається\~Законом України «Про Державний бюджет України»\~на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у зв`язку із об`єктивною потребою неповнолітньої дитини сторін у забезпеченні належного матеріального утримання для дитини відповідного віку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн., щомісячно, оскільки обов`язок утримувати дитину покладений на кожного з батьків, позивачем не доведено обґрунтованості заявленого розміру аліментів. Вказаний судом розмір аліментів відповідає встановленим обставинам справи, вимогам розумності та справедливості. Згідно зі\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно\~ст. 84 СК України\~дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4\~ст. 84 СК України\~регламентує умову виникнення права дружини на утримання, у разі проживання з нею дитини, - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1500 грн. щомісячно. Доказів, які б спростовували вищевикладене, судом не здобуто. Щодо вирішення питання про професійну правову допомогу слід вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у справі є адвокат Недибалюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії ВЕ № 1081748 та договору про надання правової допомоги від 14.02.2023 року №23. Сума наданих послуг та виконаних робіт підтверджується наданим актом про надання послуг, в якому визначена сума виконаних робіт в розмірі 7000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, при цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц вказує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. З боку відповідача не було надано жодних заперечень чи клопотань стосовно вимог про сплату витрат на правову допомогу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі\~7000 грн. підлягають задоволенню. Крім того, на підставі\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1073,60 грн. та за вимогу про стягнення аліментів на користь держави 2147,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial