Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Трубу К.Б. звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з [PERSON] на користь позивача 3% рiчних за перiод з 28.08.2013 року по 28.08.2021 року в розмiрi 24313,10 грн., iнфляцiйнi витрати за перiод з 28.08.2013 року по 06.12.2021 року в розмiрi 183717,45 грн, а всього стягнути 208030,55 грн. Також просила стягнути судовi витрати: 2080,31 грн. судового збору та 7000,00 грн. витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн. судового збору. 12 вересня 2013 року був виданий виконавчий лист Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі 2/489/799/2013 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 гривні судового збору. 17 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 41213005 на підставі вказаного виконавчого листа. В зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999 року) виконавчий лист був повернутий позивачу. 21 листопада 2014 року позивач знову звернулась до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження і 25 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження 45564743 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу. 11 грудня 2014 року вона звернулась до державного виконавця Корабельного відділу ДВС ММУЮ Таран К.О. з клопотанням про звернення стягнення на частку в статутному капіталі ТОВ «Золотий Ангел», яка належала [PERSON] . Проте, їй було відмовлено у задоволенні цього клопотання та рекомендовано звернутись до суду. Крім того, 18 грудня 2014 року постановою повторно був повернутий виконавчий лист [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999 року). В січні 2015 року [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , третя особа - Корабельний відділ ДВС ММУЮ, про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року позов був задоволений. Виділена в натурі частка майна ТОВ «Золотий Ангел», пропорційну частці його учасника [PERSON] у статутному фонді ТОВ «Золотий Ангел», а саме 1/2 частину комплекту офісної меблі та 1/2 частину комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5900 грн. Звернути стягнення на 1/2 частину комплекту офісної меблі та 1/2 частину комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5900 грн. на користь [PERSON] в обсязі, необхідному для погашення кредиторської заборгованості [PERSON] , що становить 100 30246 грн. Вказала, що лише 08.11.2019 року [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з заявою про перегляд заочного рішення суду від 08.12.2015 року. Вказане рішення було скасовано, справу переглянуто і постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.08.2021 року було ухвалено рішення у справі: у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Корабельний відділ ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї - відмовлено. Тобто, до теперішнього часу [PERSON] не повернула борг [PERSON] в сумі 101305,46 грн. Зазначила, що законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Посилаючись на вказане, вважала вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Просила стягнути з відповідача борг за розрахунком заборгованості з урахуванням 3% річних за період з 28.08.2013 року по 28.08.2021 року в сумі 24 313,10 грн (сума боргу - 101305.46 грн х 3% х 8 років = 24 313,10 грн). Інфляційні збитки за період з 28.08.2013 року по 06.12.2021 року в сумі 183 717,45 грн. Ухвалою судді Лазаревої Г.М. від 18.02.2022 р. було відкрите провадження за правилами загального позовне провадження та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі. Ухвала суду відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. 04.05.2023 р. на підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, а також у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Корабельного районного суду міста Миколаєва у зв`язку з поданням заяви про відставку, був здійснений повторний автоматизований розподіл даної судової справи та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів було передано в провадження судді Чернявської Я.А. Ухвалою судді Чернявської Я.А. від 04.05.2023 р. дана цивільна справа була прийняти до свого провадження та по справі призначено судове засідання. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача надала суду заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому не визнав позовні вимоги з підстав, викладених у ньому, та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Під час розгляду судом було встановлено, що 28.08.2013 р. на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09.10.2006 р. та 1003,00 грн. судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 28.08.2013 р. та Ленінським районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист по справі № 2/489/799/2013 про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] . З метою виконання рішення суду виконавчий лист по справі № 2/489/799/2013 був пред`явлений на примусове виконання до Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 12.12.2013 р. Постановою державного виконавця Корабельного ВДВС ММУЮ від 30.10.2014 р. вказаний виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на час її прийняття) через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 21.11.2014 р. вказаний виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] був повторно пред`явлений на примусове виконання проте, постановою державного виконавця Корабельного відділу ДВС ММУЮ від 18.12.2014 р. був повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на час її прийняття). Крім того, з метою повернення стягнутих з [PERSON] на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області коштів, [PERSON] у січні 2015 року зверталася до суду з позовом про виділ частки майна відповідача [PERSON] , що належить останній у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Золотий ангел, та звернення стягнення на неї. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.08.2021 р. у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Корабельний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї відмовлено. На зараз рішення суду щодо стягнення з [PERSON] коштів на користь позивача [PERSON] в сумі 100 302,46 грн., а також суми судового збору в сумі 1003,00 грн, не виконано. Доказів протилежного суду не надано. За такого, позивач вважав, що на підставі ст. 625 ЦК України може вимагати від відповідача стягнення боргу з урахуванням 3% річних та суми інфляційних втрат за весь час прострочення виконання рішення суду з 28.08.2013 р. до 28.08.2021 р. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконала своїх зобов`язань за рішенням суду, боргу позивачу [PERSON] в сумі 100 302,46 грн. не повернула. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи зазначені обставини, суд вваажає за необхідне стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми обмежившись останніми трьома роками, які передували подачі даного позову. За такого, суд не бере до уваги наданий позивачем розрахунок за період з 28.08.2013 р. до 28.08.2021 р. та проводить власний розрахунок 3% річних від простроченої суми. Позивач звернувся в суд з даним позовом 07.12.2021 р., тому період за який мають бути нараховані 3% річних від простроченої суми обмежується трьома роками, які передували подачі даного позову та становить період з 07.12.2018 р. до 07.12.2021 р., де кількість днів прострочення складає 1097 днів. Так, 3% річних слід розраховувати з урахуванням боргу в розмірі 100 302,46 грн, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 100 302,46 грн. * 1097 днів прострочення * 3 : 100 : 365 = 9\~043,71 грн 3% річних за період прострочення з 07.12.2018 року до 07.12.2021 року. Щодо розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення суд зазначає таке. Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання. Водночас, ч.1 ст.8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини. Статтею першою Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті. З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку). При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19. Інфляційні втрати розраховуються за такою формулою: сума боргу*індекс інфляції/100% - сума боргу. Отже, інфляційні втрати за період прострочення з 07.12.2018 року до 07.12.2021 року складають 20 490,76 грн. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача 3% річних за період з 07.12.2018 року до 07.12.2021 року у сумі 9 043,71 грн. та інфляційних втрат за вказаний період часу у розмірі 20 490,76 грн. нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позов задоволено частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 295,34 грн. Що стосується питання витрат на правничу допомогу, то сюди включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу представник позивача адвокат Труба К.Б. подала суду лише ордер на надання правничої (правової) допомоги від 06.12.2021 р. та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК № 508. Інших доказів витрат на правничу допомогу суду не надано. Враховуючи те, що позивачем не дотримані вимоги ст. 137 ЦПК України, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо компенсації витрат на професійну правову допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial