Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив стягнути на свою користь із Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Київо-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2019 його було визнано невинуватим та виправдано у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016110200004247 у зв`язку із відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345-1 КК України. Вказаний вирок ухвалою Київського апеляційного суду залишений без змін, а Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.06.2023 вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін. Позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 345-1 КК України, він має право на відшкодування моральної шкоди, при цьому, посилається на приписи ч.1 ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що загальний строк досудового розслідування та судового розгляду у вищевказаному кримінальному провадженні тривав з дня повідомлення про підозру - 28.10.2016 і по день ухвалення судом касаційної інстанції постанови від 22.06.2023 про залишення без змін вироку Києво-Святошинськоо районного суду Київської області від 13.09.209 та ухвали Київського апеляційного суду від 25.08.2022 стосовно виправданого [PERSON] . В обґрунтування спричинення моральної шкоди, [PERSON] , серед іншого, вказує на безпідставне зупинення досудового розслідування у зв`язку із оголошенням його в розшук, хоча він не переховувався від правосуддя, а у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів про ухилення підозрюваного від явки до органу досудового розслідування. Також зазначено, що, ухвалюючи виправдовувальний вирок, судом було зазначено про доведення стороною захисту безпідставності зупинення слідчим строків у кримінальному провадженні, а так само і підстав для його оголошення у розшук. Крім вказаного, позивач зауважує і про навмисне затягування стороною обвинувачення і судового розгляду, наслідком чого було відповідне звернення [PERSON] до Європейського суду з прав людини і після об`єднання справи «[PERSON] проти України» зі справою «Круглов та інші проти України», 22.06.2023 суд ухвалив рішення про її задоволення. У рішення ЄСПЛ констатував порушення п.1 ст.6, 13 Конвенції - розумних строків досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження у зв`язку із не процесуальною поведінкою прокурорів, які затягували розгляд справи через неявку до суду. Крім того, незаконне притягнення до відповідальності позивача, як зазначено в позові, дало привід для публікацій на різних інтернет-ресурсах інформації, зміст якої не відповідає дійсності та містить образливі фрази стосовно позивача та його дружини, а невідомі особи також в 2016 році наклеювали на вхідні двері його квартири плакат з написом щодо вимагання звільнитися його дружині з ГПК, оскільки її чоловік - злочинець, плакат бачив неповнолітній син позивача та сусіди. Вказані та інші обставини, пов`язані із незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, завдали йому моральної шкоди, спричинену незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів, безпідставним обвинуваченням, незаконним оголошенням у розшук, примусовим приводом до суду під вартою для обрання запобіжного заходу, тривалим розглядом справи, ці обставини посприяли розлученню із дружиною, непорозумінням із батьками, уникненням спілкування із сусідами та колегами по роботі, публікаціями на інтернет-ресурсах статей з образливими фразами стосовно позивача та його колишньої дружини і таку шкоду він оцінює в 1000000,00 грн., яку і просить стягнути на свою користь із Державного бюджету України. Позивач вважає, що він незаконно перебував під слідством з 28.10.2016 (вручення йому повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України) по 22.06.2023 (дата постанови суду касаційної інстанції), що загалом складає 6 років 7 місяців 24 дні, а тому має безапеляційне право на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 22.08.2023 на адресу суду від відповідача Київської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що, не зважаючи на наявність виправдовувального вироку щодо [PERSON] , факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. При цьому вказує, що відповідно до такої засади кримінального провадження як публічність, відповідно до ч.1 ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування у кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення за виключенням визначених законом випадків, а ухвалення виправдовувального вироку не може безумовно свідчить про незаконність дій органів прокуратури. А твердження позивача, що тривале перебування під слідством вплинуло на його психологічний стан та завдало моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, а презумпція наявності моральної шкоди у вказаній категорії справ не передбачена і в даному випадку позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачами та н доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння такої шкоди. Серед іншого, відповідачем також зауважено на неправильне обчислення строків перебування позивачем під слідством, оскільки вважав, що строк обраховується з 28.10.2016 - дня повідомлення про підозру і до 13.09.2019 - вирок Києво-Світошинського районного суду Київської області. 13.09.2023 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України в якому зазначено, що в даному випадку казначейство не діє як відповідний державний орган та як сторона у вказаних правовідносинах, адже казначейство не є учасником спірних правовідносин і позивач помилково визначив Державу Україна в особі Державної казначейської служби України Державної казначейської служби України відповідачем у справі. Крім вказаного, у відзиві також зазначено щодо відсутності з боку позивача доведеності позовних вимог, оскільки для відшкодування моральної шкоди не доведено всіх чотирьох елементів правопорушення в тому числі і вини, причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів з вини останніх.А з врахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно [PERSON] відповідних процесуальних заходів було цілком логічним з точки зору КПК України. 24.08.2023 надійшов відзив від Головного управління Національної поліції в Київській області в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки стороною позивача не доведено наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями та вини останнього. Окремо зазначено, що позивачем не надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що внаслідок виправдовувального вироку відбулись кардинальні зміни в перебігу життєвих подій, було спричинено тривалий психічний дискомфорт, тощо. 06.09.2023 надійшла відповідь не відзив в якій зазначено, зокрема, що відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини посадових чи службових осіб органу оперативно-розшукової діяльності, прокуратури чи суду. 25.09.2023 надійшла відповідь на відзив в якій позивач вказав, що залучення або незалучення Державної казначейської служби України не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Бербен М.Ю. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача Київської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області також в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, а також присутніх в судовому засіданні представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено та підтверджується обставинами, встановленими під час ухвалення вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2019, що відомості до ЄРДР за № 12016110200004247 були внесені 28.10.2016 року, а 28.10.2016 року [PERSON] було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 345-1 КК України (том а.с. 69-70) слідчим Слобоженком Р.С. за погодженням з прокурором Філоновим В.В., відомості щодо включення якого в групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12016110200004247 відсутні. Також, вказаним вироком встановлено, що 03.01.2017 року слідчим О. Петровим за погодженням з прокурором Т. Прокопович в Києво-Святошинський районний суд Київської області було направлено клопотання про надання дозволу на затримання підозрюваного [PERSON] . Ухвалою від 05.01.2017 року слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області надано дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] . На виконання ухвали суду [PERSON] був затриманий 13.01.2017 року. Ухвалою від 13.01.2017 року слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів того, що [PERSON] належним чином викликався та ухилявся від викликів слідчого. Ухвалою від 23.01.2017 року колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області ухвала слідчого судді від 13.01.2017 року скасована та постановлена нова ухвала, якою у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів про ухилення підозрюваного від явки до органу досудового розслідування, матеріали кримінального провадження містять фотокопію переписки слідчого з підозрюваним [PERSON] , з якої вбачається, що останній поставив до відома орган досудового розслідування про свою хворобу, та підтвердив зазначену обставину наданням копії листка непрацездатності слідчому судді; також вказаною ухвалою на підставі ч. 3 ст. 194 КПК України підозрюваного [PERSON] зобов`язано прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування та суду. А 16.02.2017 року [PERSON] було повідомлено про зміну підозри. Крім того, у вказаному вироку зазначено, що під час судового провадження стороною захисту доведено безпідставність зупинення слідчим строків у кримінальному провадженні № 12016110200004247 від 28.10.2016 року, що підтверджено ухвалою від 23.01.2017 року колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області (том 2 а.с. 117-121), а так само відсутність підстав для оголошення [PERSON] в розшук, оскільки останній не ухилявся від явки до органу досудового розслідування та прокурора. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2019 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України, і виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Вказаний вирок набув законної сили оскільки відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 22.08.2022 його було залишено без змін. Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.06.2023 року по справі № 369/1251/17, касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року стосовно виправданого [PERSON] - без зміни. Під час розгляду справи сторона позивача в обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] незаконно перебував під слідством з 28.10.2016 (вручення повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні злочину) по 22.06.2023 року (дата розгляду судом касаційної інстанції), що загалом складає 6 років 7 місяців, а тому має право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з заподіянням моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань. При обґрунтуванні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався, зокрема, на норми ст.ст. 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон України №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з частиною другою цієї статті у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ст. 2 Закону України №266/94-ВР). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Норми ч. 2 вказаної статті передбачають, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В свою чергу, положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тривалим перебуванням під слідством, безпідставне оголошення його в розшук, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи не спростована відповідачами. Суд прийшов до висновку, що вищевказані обставини, що мали місце в житті позивача потягом більше п`яти років, мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, можна зробити висновок, що здійснення досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні відносно [PERSON] за результатами розгляду якого судом було постановлено виправдувальний вирок, призвело до обмеження прав позивача та спричинило йому моральних страждань. При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; Відповідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України №266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Відповідно ч.1 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно ч.ч. 5-6 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування. Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня - 6700 гривень. Однак, стороною позивача, на думку суду, здійснений помилковий розрахунок моральної шкоди в розмірі 529300,00 грн. із розрахунку часу незаконного перебування під слідством 6 років 7 місяців: з 28.10.2016 (вручення повідомлення про підозру) по 22.06.2023 (Постанова Верховного Суду про залишення виправдовувального вироку без змін). А загалом позивач оцінює спричинену йому моральну шкоду в розмірі 1000000,00 грн. В даному випадку, судом наводяться розрахунки відшкодування моральної шкоди за період з 28.10.2016 - з часу вручення повідомлення про підозру, - по дату набрання вироком законної сили 25.08.2022 відповідно до ухвали Київського апеляційного суду про залишення виправдовувального вироку без змін, виходячи із розрахунку 5 років, 9 місяців і 29 днів (судом розраховується як за 1 місяць), загалом 70 місяців, у розмірі: 469000,00 грн. (6700 х 70). Однак, позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, а саме: 500000,00 грн., з врахуванням тривалості кримінального провадження (більше 5 років) тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, оскільки розмір моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн. є таким, що вочевидь не відповідає ступеню перенесених страждань позивача, а тому суд приходить до висновку стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн., задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 в справі № 495/6187/16, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Таким чином стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди відбувається не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вказаного, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial