Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

14 серпня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] ( [ADDRESS] ) з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості за договором. Ціна позову - 1894112,69 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим,що між [PERSON] та [PERSON] , 05.02.2020 року було укладено та підписано Договір позики. У відповідності до пункту 1.1. Договору позики, сторонами визначено, «1.1.Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором надає Позичальнику безвідсоткову позику в готівковій формі в розмірі 40000 (сорок тисяч) доларів США що за офіційним курсом НБУ (24,79 грн. за 1 долар США) станом на день укладення цього Договору становить 991600,00 грн. (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча шістсот грн.. 00 коп.»). Таким чином на виконання пункту 1.1. Договору позики, він надав [PERSON] грошові кошти (готівкою) в борг в розмірі 40000 доларів США, які [PERSON] отримав у день підписання Договору позики та зобов`язався повернути грошові кошти отримані ним у борг у повному обсязі відповідно до умов Договору позики до 05.02.2022 року. Згідно пункту 5.1. Договору позики, [PERSON] передав [PERSON] оригінали документів на належну йому на праві власності однокімнатну квартиру ( [ADDRESS] ), а саме: Договір дарування квартири від 18.03.2016 року (нотаріально засвідчений); технічний паспорт (інвентаризаційна справа №6252); інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2016 року за №55721546. Оригінали вищезазначених документів на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності [PERSON] , були передані [PERSON] , добровільно в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики та які він зобов`язався повернути [PERSON] після виконання у повному обсязі Договору позики. На даний час оригінали документів на однокімнатну квартиру ( [ADDRESS] ) знаходяться у нього. Вищезазначені грошові кошти в готівковій формі (40 тис. доларів США) були надані ним в борг відповідно до умов Договору позики, оскільки вони були друзями з дитинства, та він вже не однократно надав/позичав грошові кошти в борг [PERSON] , які він повертав інколи вчасно, а інколи вже з затримкою. Однак борги повертав у повному обсязі. А тому будь-яких думок що, друг йому не поверне грошові кошти в нього не було. У відповідності до пункту 2.2. договору позики, визначено, що - «2.2. Позичальник зобов`язується повернути позику Позикодавцю у повному обсязі в готівковій формі в розмірі 40 000, 00 (сорок тисяч) доларів США в строк до 05 лютого 2022 року включно». Отже, сторони за Договором позики погодили термін повернення грошових коштів, тобто [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути йому грошові кошти в готівковій формі у розмірі 40000,00 доларів США в строк до 05.02.2022 року включно. Однак, не дивлячись на умови Договору позики, [PERSON] грошові кошти в розмірі 40000 доларів США йому в строк обумовлений умовами Договору позики так і не повернув, чим порушив умови Договору позики у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язанням. До того на час складання позовної заяви грошові кошти за Договором позики йому не повернуті. 04.09.2022 року, він зустрівся з [PERSON] з приводу повернення йому грошових коштів за Договором позики, оскільки строк повернення грошових коштів сплив. [PERSON] повідомив йому, що впродовж місяця, він поверне йому 10 000,00 доларів США, а до кінця року поверне йому ще 30 000,00 доларів США, чим виконає свої зобов`язання за Договором позики в повному обсязі. Того ж дня він склав претензію на адресу [PERSON] , який її отримав та підписав власноруч. У відповідності до претензії яка була вручена [PERSON] строк повернення грошових коштів становив 10 днів з часу отримання даної претензії. Отже вже з часом, [PERSON] перестав навіть брати слухавку від позивача, коли той йому телефонував і на даний час не виходить на зв`язок, оскільки має як він розуміє заборгованість перед ним у відповідності до вимог Договору позики, оскільки 40000 доларів США так і не повернув. 02.08.2023 року позивач на адресу відповідача відправив засобами поштового зв`язку УКРПОШТА претензію про повернення грошових коштів за Договором позики. Оскільки [PERSON] не виконав свої зобов`язання передбачені умовами Договору позики, [PERSON] має законне право у відповідності до діючого законодавства стягнути пеню за прострочення виконання зобов`язання. Сума заборгованості за основним зобов`язанням 40000 доларів США. Офіційний курс гривні щодо іноземної валюти станом на 12.08.2023 року становить: 1 долар США - 36,5686 грн. Таким чином 40000 доларів США х36,5686 грн. = 1462744,00 грн. Заборгованість за зобов`язаннями:1 462 744,00 грн. Пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання складає 364 764,27 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату складання позовної заяви (12.08.2023 року) складає 9 974,79 доларів США (364 764,27/36,5686=9 974,79). Щодо 3% річних позивач надав розрахунок за період з 05.02.2022 року - 31.12.2022 року - 330 днів = 1462 744,00 (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка)/100%х330(кількість днів)/365 (днів у році) = 39 674,43 грн. та за період з 01.01.2023 року по 12.08.2023 року-224 дні = 1 462 744,00 грн. (сума боргу) х3,000% (процентна ставка)/100% х 224(кількість днів) / 365 (днів у році) = 26 930,52 грн. Таким чином 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань складає 66604,95 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату складання позовної заяви (12.08.2023 року) складає 1 821,36 доларів США (66 604,95/36,5686=1 821,36). Враховуючи вищевикладене, загальна сума заборгованості [PERSON] за Договором позики складає 51 796,15 доларів США, що за офіційним курсом станом на 12.08.2023 року складає 1 894 113,22 грн., та складається з: суми основного зобов`язання/боргу складає 40 000,00 доларів С ША, що за офіційним курсом станом на 12.08.2023 року складає 1 462 744,00 грн.; суми пені за невиконання зобов`язання складає 9 974,79 доларів США, що за офіційним курсом станом на 12.08.2023 року складає 364 764,27 грн.; суми 3% річних за невиконання зобов`язання складає 1 821,36 доларів США, що за офіційним курсом станом на 12.08.2023 року складає 66 604,95 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року відкрито провадження в справі. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Представником Позивача - адвокатом Клімовим А.Ю. подано до суду клопотання про можливість розгляду справи за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі. До судового розгляду не з`явився. Відповідач до судового розгляду не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, причини неявки суду не повідомляв. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за свої м внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 05 лютого 2020 року було укладено та підписано Договір позики між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником). Відповідно до пункту 1.1. Договору позики, сторонами визначено, «1.1.Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором надає Позичальнику безвідсоткову позику в готівковій формі в розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США що за офіційним курсом НБУ (24,79 грн. за 1 долар США) станом на день укладення цього Договору становить 991600,00 грн. (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча шістсот грн.. 00 коп.»). У відповідності до пункту 2.2. договору позики, визначено, що - «2.2. Позичальник зобов`язується повернути позику Позикодавцю у повному обсязі в готівковій формі в розмірі 40 000, 00 (сорок тисяч) доларів США в строк до 05 лютого 2022 року включно». Отже, сторони за Договором позики погодили термін повернення грошових коштів, тобто [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти в готівковій формі у розмірі 40000,00 доларів США в строк до 05.02.2022 року включно. Однак, не дивлячись на умови Договору позики, [PERSON] грошові кошти в розмірі 40000 доларів США [PERSON] в строк обумовлений умовами Договору позики так і не повернув, чим порушив умови Договору позики у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язанням. Згідно пункту 5.1. Договору позики, [PERSON] передав [PERSON] оригінали документів на належну йому на праві власності однокімнатну квартиру ( [ADDRESS] ), а саме: Договір дарування квартири від 18.03.2016 року (нотаріально засвідчений); технічний паспорт (інвентаризаційна справа №6252); інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2016 року за №55721546. 04.09.2022 року [PERSON] отримав та підписав власноруч претензію щодо повернення боргу із зазначенням строк повернення грошових коштів, який становив 10 днів з часу отримання даної претензії. 02.08.2023 року [PERSON] на адресу [PERSON] відправив засобами поштового зв`язку УКРПОШТА претензію про повернення грошових коштів за Договором позики. Дана вимога відповідачем не виконана. Грошові кошти станом на час звернення до суду позивачу не провернуті. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 40 000 доларів США. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з укладеного Договору позики від 05.02.2020 року, який підписан відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 40000 (сорок тисяч) доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є не чинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відтак, пред`явлений позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає до задоволення. Щодо нарахування пені за несвоєчасне зобов`язання, що складає 364 764,27 грн. що за офіційним курсом НБУ на дату складання позовної заяви (12.08.2023 року) складає 9 974,79 доларів США (364 764,27/36,5686=9 974,79) суд зазначає наступне. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додатково згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Поряд з цим, суд звертає увагу, що 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року. Вказаним законом доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. До розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних за період з 05.02.2022 року - 31.12.2022 року - 330 днів = 1462 744,00 (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка)/100%х330(кількість днів)/365 (днів у році) = 39 674,43 грн. та за період з 01.01.2023 року по 12.08.2023 року-224 дні = 1 462 744,00 грн. (сума боргу) х3,000% (процентна ставка)/100% х 224(кількість днів) / 365 (днів у році) = 26 930,52 грн. Таким чином 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань складає 66604,95 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату складання позовної заяви (12.08.2023 року) складає 1 821,36 доларів США (66 604,95/36,5686=1 821,36) суд зазначає наступне. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Доказів виконання зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає що він є правомірним. При цьому суд зазначає, що позивачем в цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду не надано. Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження за наслідком досліджених матеріалів по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 13688 грн. 40 коп., що складаються з судового збору.

Outcome: partial