Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказав, що 13 липня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/14537/15-ц про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1 200 грн., який 26 липня2023 року пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Постановою державного виконавця від 02 серпня 2023 року відкрито відповідне виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим листом від 13 липня 2023 року у справі № 761/14537/15-ц. З метою виконання зазначеного виконавчого документа державним виконавцем було направлено відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів від 21 серпня 2023 року № [NUMBER] до Національного банку України. Проте Національний банк України 31 серпня 2023 року повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання, з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, з метою ефективного захисту, поновлення порушених відповідачем прав позивач звернувся з даним позовом. Ухвалою суду від 12.09.2023 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче провадження на 06.11.2023 року (а.с. 24). 06.11.2023 року представник Національного банку України - Булгаков С.В. в судовому засіданні надав оригінал відзив на позовну заяву від 27.09.2023 року (а.с. 85-90), який був направлений суду та позивачу. Останнім отримано та надано відповідь, однак до суду оригінал відзиву не надійшов, а тому був долучений в судовому засіданні. Відповідно до відзиву на позовну заяву, представник заперечив щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Національний банк на підставі пункту 16 статті 42 Закону України «Про Національний банк України» веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України. Органи державної влади та Національний банк не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства (ч. 7. ст. З Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Положеннями ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності і можуть використовуватися Фондом виключно для визначених цією статтею цілей. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову (ч. 5 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). З наведеного вбачається, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено вичерпний перелік підстав, за якими можливе використання грошових коштів з рахунків Фонду. А також, законодавцем встановлено пряму заборону на звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках Фонду. Постановою Правління Національного банку України затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція). Згідно з п. 2.18. Інструкції у разі відмови виконати платіжну вимогу, оформлену стягувачем, обтяжувачем або отримувачем (у випадку договірного списання коштів), банк у день її надходження має зробити на її зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов`язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої платіжна вимога не може бути виконана, та/або главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено), зазначити дату повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку) і не пізніше наступного робочого дня надіслати цю платіжну вимогу в орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів чи банк, від якого вона надійшла. Відповідно до статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 2.18 Інструкції, кошти Фонду не підлягають вилученню і можуть бути використані виключно для цілей визначених цим Законом, про що робиться відповідний напис. Отже, відповідачем правомірно та в установленому порядку було повернуто державному виконавцю без виконання платіжну інструкцію від 21.08.2023, про що на зворотній стороні платіжної інструкції зроблено відповідний напис. Крім того, виходячи із зазначених вимог, підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача відсутні оскільки відсутнє порушення прав позивача зі сторони відповідача, а також, у позові відсутні обґрунтування того, у чому саме полягає моральна шкода, заподіяна позивачу, та розрахунок її грошового відшкодування. Підсумовуючи, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 02.10.2023 року на адресу від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 28-37), відповідно до якої заперечив проти відзиву на позовну заяву, зазначивши, що доводи представника відповідача необґрунтовані, просив суд задовольнити позов з наведених в ньому підстав. Крім того, 02.10.2023 року позивач надіслав до суду клопотання про повернення відзиву на позовну заяву (а.с. 38-42). В обґрунтування клопотання позивач зазначив, що при поданні відзиву на позовну заяву представником не додано документів, які б підтверджували повноваження представника Булгакова С.В., а тому просив суд повернути відзив на позовну заяву без розгляду. 25.10.2023 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі та просив при розгляді справи взяти дані доводи до уваги при вирішенні справи (а.с. 43-48). 07.11.2023 року до суду від представника відповідача Булгакова С.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 49-62), відповідно до яких заперечив щодо доводів позивача, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 06.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.12.2023 року (а.с. 92). 11.12.2023 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 97-99). У п. 1 прохальної частини позовної заяви просив суд розглянути справу за його відсутності. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. У судовому засіданні представник відповідача Булгаков С.В. заперечив проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 13 липня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист в цивільній справі № 761/14537/15-ц про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1 200 грн., який 26 липня2023 року пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (а.с. 13-14). Постановою державного виконавця від 02 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим листом від 13 липня 2023 року у справі № 761/14537/15-ц (а.с. 17-18). З метою виконання зазначеного виконавчого документа відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, - державним виконавцем було направлено відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів від 21 серпня 2023 року №72404873 до відповідача (а.с 15). 31 серпня 2023 року відповідачем повернуто зазначену платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с 16). Позивач стверджує, що своїми діями відповідач завдав йому душевних страждань. Позивач вважає, що розмір, який в повній мірі міг би відшкодувати завдану моральну шкоду, складає 1 000 000 гривень. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Основною функцією Національного банку України згідно зі ст. 6 Закону України «Про Національний банк України» є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі. Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк на підставі пункту 16 статті 42 Закону України «Про Національний банк України» веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Так, відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Положеннями ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності і можуть використовуватися Фондом виключно для: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно- правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом. Постановою Правління Національного банку України затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція). Згідно з п. 2.18 Інструкції, у разі відмови виконати платіжну вимогу, оформлену стягувачем, обтяжувачем або отримувачем (у випадку договірного списання коштів), банк у день її надходження має зробити на її зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов`язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої платіжна вимога не може бути виконана, та/або главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено), зазначити дату повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку) і не пізніше наступного робочого дня надіслати цю платіжну вимогу в орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів чи банк, від якого вона надійшла. Відповідно до статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 2.18 Інструкції, кошти Фонду не підлягають вилученню і можуть бути використані виключно для цілей визначених цим Законом, про що робиться відповідний напис. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У виконавчому провадженні на державного виконавця покладено обов`язки та права вимагати виконання приписів виконавчих документів, накладання штрафних санкцій, визначення протиправності дій або бездіяльності винної особи. Проте, доказів застосування державним виконавцем таких санкцій, а також, доказів того, що державним виконавцем встановлено протиправність дій Національного Банку України матеріали справи не містять. Тому, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий зв`язок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Окрім цього, суд вважає (це й стосується дій державного виконавця щодо виконання рішення суду, так як позивач не позбавлений права оскаржити його дії), що лише посилання на те, що було повернуто виконавчий лист, у зв`язку з не можливістю виконати рішення суду, не свідчить про те, що позивач скористався всіма дієвими засобами захисту своїх прав. Щодо моральної шкоди суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З врахуванням зазначених підстав, суд проаналізувавши вимоги, пояснення позивача дійшов висновку про не доведеність обставин на, які останній посилається, оскільки, неправомірність та протиправність дій відповідача не була встановлена передбаченим законом порядком. Лише сама відмова відповідача на вимогу сторони звернення не свідчить про завдання позивачу шкоди, оскільки була прийнята відповідно до діючого законодавства, а протилежного позивачем не було доведено. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. необґрунтована, відсутні правові підстави притягати відповідача до відповідальності за невиконання рішення суду Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а крім того, через те, що спричинення такої шкоди не доводиться належними та допустимими доказами. З урахуванням наведеного, позивачем не доведено наявність моральної шкоди завданої Національним банком України та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Враховуючи вказане, правові підставі для задоволення позову [PERSON] до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди відсутні. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed