Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власницею будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою разом з позивачем зареєстровані чоловік [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Відповідач є громадянкою російської федерації, перебувала в Україні на підставі посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] , останній раз була в Україні у 2021 році. За зазначеною адресою відповідач не проживає вже два роки. Реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні житлом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.10.2023 відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження призначено до розгляду по суті на 30.10.2023. 30.10.2023 судове засідання відкладено до 30.11.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовну заяву підтримують та просять її задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення, розгляду справи без його участі не надав, відзив на позовну заяву не пред`явив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником земельної ділянки площею 0,042 га та 3/4 частки житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.07.2016 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 63242924 від 11.07.2016. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2023/004620956, №2023/004620791, № 2023/004585347 від 21.06.2023 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 11.07.2016, [PERSON] , [INFO] , з 11.07.2016, [PERSON] , [INFO] , з 02.09.2021, відповідно. Актом від 08.11.2023 громадяни [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання [PERSON] з 03.09.2021 по дату виготовлення акту у будинку [ADDRESS] . Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] з вересня 2021 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні. Таким чином позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні з позовною заявою до суду, у сумі 1\~073,60 грн.

Outcome: approved