Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 13722,60 грн у виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу № 1302 від 13.02.2022. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.02.2022 між ним та відповідачем укладено Договір купівлі - продажу № 1302 на суму 19800,00 гривень, предметом якого є індивідуальні меблеві вироби. Відповідно до пункту 5.1. Договору Відповідач зобов`язався в строк до 25 березня 2022 року передати позивачу визначену Додатком №1 продукцію за умови виконання останнім підпункту 3.1.2. Договору - здійснення передоплати. На виконання підпункту 3.1.2. Договору позивач здійснив передоплату на визначені реквізити відповідача у зафіксованому розмірі 12 000 гривень, що підтверджується квитанцією від 15 лютого 2022 року за № 0.0.2458625834.1. Позивач виконав першочергові умови, необхідні для виконання своїх зобов`язань відповідачем в строк до 25 березня 2022 року. 24 лютого 2022 року відбулось відкрите російське військове вторгнення в Україну. Розділом 10 договору передбачені форс-мажорні обставини, зокрема військові дії, що є підставою для звільнення від відповідальності за часткове чи повне невиконання своїх зобов`язань (пункт 10.1.). Також, пунктом 10.3. Договору передбачено, що у випадку настання таких обставин строк виконання зобов`язань продовжується на строк дії таких обставин, але не більше як двадцять календарних днів. При цьому, відповідач був зобов`язаний повідомити позивача про настання обставин непереборної сили протягом трьох робочих днів, а недотримання таких строків позбавляє його права посилатися на ці обставини як на підставу для звільнення від відповідальності (пункт 10.2.). Таким чином та враховуючи тільки продовження строку виконання зобов`язань не більше як на двадцять календарних днів, такий строк закінчився 15 квітня 2022 року. З метою уточнення інформації по виконанню зобов`язань, на виконання пункту 11.1. Договору позивач неодноразово звертався за номером телефону менеджера та номером телефону відповідача, отриманого із публічних джерел, які вимкнені або не відповідають. Також, звертався за місцем розташування офісу (м. Київ, бул. Дружби Народів, 23), де було повідомлено, що відповідач покинув орендоване приміщення. Таким чином, відповідач по справі в порушення положень Договору та вимог законодавства не виконав добровільно своїх зобов`язань, у зв`язку із цим позивач вимушений звернутись до суду з позовом про примусове стягнення передплати та неустойки. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 02.08.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для унесення недоліків, які позивач усунув 09.06.2023. Ухвалою суду від 28.07.2023 відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (без виклику) сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Сповіщався про розгляд справи та можливість надання відзиву на позовну заяву належним чином за адресою місця реєстрації, проте повідомлення не було вручено та повернулось до суду за закінченням терміну зберігання. У постановах від 14.08.2020 від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.02.2022 між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 1302, відповідно до якого відповідач продає, а позивач купує індивідуальні меблеві вироби в асортименті, кількості, за цінами, що вказані у додатку №1 до договору. Відповідно до п. 2.1 договору ціна продукції погоджується сторонами та у Додатку №1. Відповідно до п.п. 3.1 - 3.1.2 договору загальна вартість договору складає 19800,00 грн., передоплата 12000,00 грн. Відповідно до додатку №1 до договору відповідач зобов`язався продати позивачу ліжко, розміром 180*200 за ціною 13800,00 грн та матрац розміром 180*200 за ціною 6000,00 грн. Відповідно до п. 5.1 договору, строк готовності та передачі продукції за договором позивачу до 25.03.2022 за умови попередньої передоплати. Відповідно до п. 3.1 договору, 15.02.2022 позивач здійснив передоплату за договором у розмірі 12 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 15 лютого 2022 року за № 0.0.2458625834.1. Відповідно до розділу 10 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне не виконання своїх зобов`язань за договором у випадку настання та дії обставин, що знаходяться поза межами контролю сторін. До таких обстави належать зокрема військові дії, не залежно від факту оголошення війни (п. 10.1 договору). Пунктом 10.2 договору передбачено, що сторона зобов`язана повідомити іншу сторону про настання обставин непереборної сили протягом трьох робочих днів, від дати настання таких обставин, а недотримання таких строків позбавляє його права посилатися на ці обставини як на підставу для звільнення від відповідальності. Пунктом 10.3. договору передбачено, що у випадку настання вказаних у п. 10.1 договору обставин строк виконання зобов`язань продовжується на строк дії таких обставин, але не більше як двадцять календарних днів. Як зазначає позивач в позові він виконав умови договору, сплатив передоплату, проте відповідач умови договору не виконав, меблеві вироби не передав позивачу, та належним чином не повідомив про настання обставин непереборної сили. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Пунктом 1 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. В статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Пунктом 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частиною 1 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Частиною 1 ст. 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. В ст. 665 ЦК України зазначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Відповідно до положень ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Як встановлено судом, 15.02.2022 позивач здійснив передоплату за договором у розмірі 12 000,00 грн. При цьому меблеві вироби повинен був продавець поставити до 25.03.2022, проте не поставив. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст.693 ЦК України). В частині 1 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року по справі №3-127гс11, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Предметом позову у даній справі є саме стягнення попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України, оскільки, за твердженням позивача, відповідачем не було поставлено попередньо передплачений товар. Відповідач своїми процесуальними правами не скористався та не надав доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу від 13.02.2022 № 1302. Оскільки, 24.02.2022 в Україні введено військовий стан, а відповідач в передбачений у п. 10.2 договору строк не повідомив позивача про настання таких обставин, вказані обставини не можуть бути підставою звільнення відповідача від виконання обов`язку передбаченого договором або для його відстрочки. Як зазначив позивач в позові, з чим погодився суд, відповідно до п. 10.3 договору, прострочення виконання зобов`язань відповідача виникло 15.04.2022, тобто після спливу 20 календарних днів, з дня настання строку виконання обов`язку відповідача за договором, тобто з 25.03.2022. Оскільки позивач сплатив суму попередньої оплати, а відповідач не передав товар, на підставі ч.2 ст.693 ЦК України суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу попередньої оплати в сумі 12000,00 грн. Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені ст. 611 ЦК України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Так, відповідно до п. 9.2 договору за прострочення строку готовності продукції, зазначеного в п. 5.1 договору, відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 0,1 %від вартості вчасно не поставленого товару за кожний календарний день прострочення. Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1722,60 грн, за період з 15.04.2022 по 18.07.2022, який обраховується з вартості не поставленого товару. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 992,40 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved