Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

31 травня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 вересня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та Житлово-будівельним кооперативом «Волинь-1» (далі ЖБК «Волинь-1») укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого позивач мав набути у власність квартиру [ADDRESS] за умови сплати 550 000 грн, з розрахунку 5 000 грн за 1 кв. м. Свої зобов`язання [PERSON] виконав належним чином, кошти сплатив. Будинок, який складався з двох квартир, був збудований у 2012 році, тому позивач та інший співвласник цього будинку [PERSON] отримали ключі від квартир та в подальшому вселилися до вказаних квартир. З моменту фактичного вселення позивач неодноразово звертався до ЖБК «Волинь-1» з проханням (письмовою вимогою) надати правовстановлюючі документи на спірне майно, але відповіді не отримав. 16 липня 2014 року [PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ЖБК «Волинь-1» про зобов`язання надати правовстановлюючі документи, які посвідчують його право власності на квартиру, однак під час розгляду справи встановлено, що ЖБК «Волинь-1» припинив свою діяльність за рішенням засновників від 09 квітня 2013 року, правонаступники відсутні, тому вказаний позов залишено без розгляду. У подальшому позивач дізнався, що [PERSON] 13 грудня 2013 року купив у [PERSON] земельну ділянку на [ADDRESS] , 16 червня 2014 року подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на [ADDRESS] , а 29 липня 2014 року декларацію про готовність до експлуатації цього житлового будинку. Під час реєстрації відповідачем права власності на спірний будинок було змінено нумерацію квартири, тобто [PERSON] фактично проживає у квартирі [ADDRESS] . Позивач вважає, що він вкладав кошти в інвестування будівництва квартири, яка в результаті повної сплати визначеної договором вартості будівництва та введення будинку в експлуатацію мала перейти у його власність. Постановою Волинського апеляційного суду від 17 червня 2021 року №161/2022/16-ц, визнано недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] , видане 21 серпня 2014 року на ім`я відповідача [PERSON] стосовно квартири за адресою [ADDRESS] . Крім того, відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 березня 2014 року № [NUMBER] набув на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:21:112:0074, яка знаходиться під спірною квартирою. Посилаючись на вищевикладене, в тому числі на положення ст.120 ЗК України, позивач просить суд: 1) визнати за позивачем право власності на трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] ; 2) визнати за позивачем право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:21:112:0074; 3) скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26 березня 2014 року №19551463 на земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:21:112:0074. Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру вже були предметом судового розгляду у цивільній справі №161/2022/16-ц, і у задоволенні цієї вимоги було відмовлено. Стосовно позовних вимог стосовно земельної ділянки, то ця земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року. В подальшому ділянка поділена на дві окремі по 0,05 га. Цей договір купівлі-продажу вже був предметом судового розгляду у цивільній справі №161/4681/19 і у задоволенні відповідної позовної вимоги [PERSON] про визнання його недійсним було відмовлено. Положення ст.120 ЗК України вважає неможливим застосувати до даних правовідносин. Відповідач [PERSON] письмового відзиву на позов не подала. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просила суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на квартиру, а в решті позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи слідує, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2017 року у цивільній справі №161/2022/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , а саме про визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на нерухоме майно від 21 серпня 2014 року; визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у цій же справі, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року № 25896876 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на об`єкт інвестування (квартиру) залишено без змін. Ухвалюючи рішення в частині залишення в силі рішень судів про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на об`єкт інвестування (квартиру), Верховний Суд зазначив наступне: «Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що нормами статей 328, 392 ЦК України не передбачено визнання права власності на новостворений об`єкт за рішенням суду, а лише визначено порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації». В подальшому, під час нового розгляду цивільної справи №161/2022/16-ц, постановою Волинського апеляційного суду від 17 червня 2021 року визнано недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] , видане 21 серпня 2014 року на ім`я відповідача [PERSON] стосовно квартири за адресою [ADDRESS] . Також з матеріалів справи слідує, що первісно земельна ділянка, яка є предметом цього позову, була набута відповідачем [PERSON] у власність на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року, який укладений з відповідачем [PERSON] (предмет договору єдина ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 0710100000:21:112:0036). Надалі ця ділянка була поділена на дві, площею 0,05 га. кожна, з присвоєнням нового кадастрового номеру 0710100000:21:112:0074 для земельної ділянка, яка знаходиться під квартирою [ADDRESS] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року №161/4681/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним вищенаведеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] вже були предметом розгляду у цивільній справі №161/2022/16-ц, і за результатом її розгляду у задоволенні цієї позовної вимоги було відмовлено. Сторони у розглядуваній справі та справі №161/2022/16-ц є ідентичними. Підстави позову у цивільній справі №161/2022/16-ц також є ідентичними підставам позову у розглядуваній справі, оскільки позивач у тексті позову посилається на всі ті самі обставини, що були предметом розгляду у справі №161/2022/16-ц, зокрема стосовно виконання ним договору про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року, а також недійсність свідоцтва про право власності відповідача [PERSON] . Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №161/2022/16-ц чітко вказано позивачу, що нормами статей 328, 392 ЦК України не передбачено визнання права власності на новостворений об`єкт за рішенням суду, а лише визначено порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації. Вказані обставини на час подання нового позову [PERSON] не змінилися, квартира [ADDRESS] не змінила свій статус та є новоствореним об`єктом нерухомого майна, стосовно якого неможливо заявляти позовні вимоги про визнання права власності на нього. Наведення позивачем у додаткових поясненнях на позов від 06 грудня 2023 року нових обставин, а саме факту відмови йому рішенням державного реєстратора від 01 грудня 2023 року у реєстрації права власності на спірну квартиру, суд відхиляє, оскільки таких підстав позову не було заявлено при зверненні до суду, заяв про зміну підстав позову під час підготовчого провадження позивач не заявляв, не просив суд повернутися на стадію підготовчого провадження для можливості подання такої заяви. Крім того, рішення державного реєстратора від 01 грудня 2023 року ухвалено вже після подання цього позову, саме рішення містить посилання на технічну документацію видану 23 листопада 2023 року, тобто, таких обставин не існувало на час звернення позивача до суду у травні 2023 року, а сам реєстратор навіть не залучений до участі у справі ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи, а його рішення не оспорюється в межах цього спору. Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Оскільки в частині позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд дійшов висновку, що провадження у справі в цій частині слід закрити. Що стосується позовних вимог стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:21:112:0074, суд зазначає таке. Частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. А у частині першій статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що принцип єдності юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якому воно розташоване, закріплений у ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, застосовується лише у випадку переходу права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду від одного власника до іншого, що неможливо для новоствореного майна, власником якого є лише одна особа, яка його створила (побудувала), а як такого переходу права власності не відбувається. Позиція стосовно нерозповсюдження положень ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України на відносини зі створення нового об`єкта нерухомого майна викладена, зокрема, і в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року №686/18373/18. Тому для даних правовідносин, які стосуються новоствореного нерухомого майна, положення ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не застосовуються, а посилання позивача на ці норми законодавства є помилковим. В даному випадку, за змістом укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ЖБК «Волинь-1» договору про спільну діяльність від 13 вересня 2010 року, слідує, що [PERSON] надала під забудову належну їй земельну ділянка по [ADDRESS] (на той час з кадастровим номером 0710100000:21:112:0036). У пункті 3.2. договору сторони обумовили, що [PERSON] передається 1/2 частка новозбудованого будинку, але стосовно земельної ділянки такого розпорядження її власник ( [PERSON] ) не робила. Тобто, надаючи свою земельну ділянку під забудову, [PERSON] не зробила волевиявлення про відчуження такої ділянки на користь [PERSON] . В будь-якому випадку, таке волевиявлення повинно бути чітким, тобто прямо вбачатися з укладеного між сторонами договору, а сам договір, як такий, що стосувався би відчуження нерухомого майна (земельної ділянки) мав би бути нотаріально посвідченим. Тому, в даному випадку, на думку суду, між [PERSON] та [PERSON] у вересні 2010 року виникли відносини суперфіцію, тобто права користування чужою земельною ділянкою для забудови (ст.102-1 ЗК України, глава 34 ЦК України), на які положення ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України не поширюються, а стосовно такого правочину не вимагається нотаріального посвідчення. Подальше відчуження [PERSON] земельної ділянки на користь [PERSON] , а також поділ земельної ділянки на дві окремі, виниклих відносин суперфіцію не припиняє (абзац 2 частини другої статті 414 ЦК України). З наведених вище підстав суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на неї, заявлені на підставі ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, є безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed