Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Василенко Т.В. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна в якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] 3/5 частки квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , залишити за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 7694,72 грн та з оцінкою майна в сумі 1500 грн. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.06.1998 до 12.03.2018. 20.10.1998 під час перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі на ім`я позивачки було придбано квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] було укладено під час шлюбу з відповідачем, більша частина вартості цієї квартири була сплачена коштами, які належали позивачці особисто. Перед тим як 20.10.1998 придбати квартиру [ADDRESS] , позивачкою в той самий день у того самого нотаріуса попередньою нотаріальною дією було відчужено квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 07.10.1998 за реєстром №8-98-143121-Ц2, зареєстрованого в Харківському міському БТІ 08.10.1998 в реєстрову книгу за №П-8-16639. Продаж належної позивачці квартири було вчинено за 6151 грн, які одразу ж було спрямовано на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 10300 грн. Отже, оскільки у придбання квартири [ADDRESS] за 10300 грн. вкладені, крім спільних коштів подружжя, і кошти, що належали позивачці особисто в сумі 6151 грн., від продажу належного їй особистого майна, то частка у цій квартирі відповідно до розміру внеску позивача, є її особистою приватною власністю. Таким чином, враховуючи розмір особистого внеску позивача у придбання майна, прохає визнати її особистою приватною власністю 3/5 частки квартири [ADDRESS] , а 2/5 цієї квартири, відповідно, є спільною сумісною власності подружжя) та підлягає поділу, як майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За викладеного просить позовну заяву задовольнити. На позовну заяву відповідач [PERSON] подав відзив в якому зазначив, що обставини, правову оцінку обставин, надану позивачем та самі позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.09.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.11.2023 підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвоката Василенко Т.В. подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримують повністю, про що зазначила у письмовій заяві. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву прохав розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.06.1998, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2018. Рішення набрало законної сили 12.03.2018. (а.с. 14). Під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі на ім`я позивачки [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.10.1998 було придбано квартиру [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений 20.10.1998, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3476. Квартира куплена за 10287 грн. 00 коп. (а.с.17). В той же день 20.10.1998 [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 07.10.1998 за реєстром № 8-98-143121-Ц2, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 08.10.1998 в реєстрову книгу за № П-8-16639. Продаж належної позивачці квартири було вчинено за 6151 грн. 00 коп. (а.с.17). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. ст. 368 ЦК України), відповідно до частини 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до положень ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є також речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги ; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст.\~372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного вище вбачається, що квартира [ADDRESS] , яка придбана за 10287 грн. 00 коп., крім спільних коштів подружжя, куплена за кошти позивачки, що належали їй особисто, а саме від продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 6151 грн. 00 коп., а тому [PERSON] має законне право на визнання особистою приватною власністю 3/5 спірної квартири. При цьому 2/5 квартири [ADDRESS] , була набута сторонами, як подружжям за час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За частиною 5 статті 11 ЦК України цивільні прав та обов`язків можуть виникати з рішення суду. Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про поділ 2/5 часток квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/5 частині кожному. З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, як такого, що знайшов своє підтвердження в ході судового засідання та визнаний відповідачем. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69 СК України та

Outcome: approved