Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

У липні 2020 року Державне підприємство «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні майном. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору оренди від 25 липня 2017 року ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» передало в оренду [PERSON] дві земельні ділянки по 0,0035 га за адресою: [ADDRESS] , які належать орендодавцю - позивачу на праві постійного користування. Позивач зазначав, що 25 жовтня 2019 року на вказаних земельних ділянках у неправомірний спосіб, самовільно та без будь-якого погодження, було встановлено тимчасову споруду (металевий кіоск). В той же день з боку позивача було звернення до Національної поліції з цього приводу та відкрито кримінальне провадження. Згодом позивачустало відомо, що тимчасова споруда (металевий кіоск) встановлена та належить громадянину [PERSON] , який на неодноразові прохання прибрати її з земель підприємства, ніяк не реагує та фактично відмовляється це зробити. Вказував, що встановлена металева споруда створює перешкоди підприємству та не дає належним чином користуватися земельною ділянкою, адже займає відповідну площу та унеможливлює використовувати землю за її призначенням. Висновком спеціаліста інженера-геодезиста від 16.06.2020 року № 06/13-1-в додатково було встановлено, що тимчасова металева споруда розташована саме в межах координат земельної ділянки переданої позивачу на праві постійного користування. Позивач вважає, що договір оренди земельних ділянок від 25 липня 2017 року між ним і [PERSON] є недійсним, а споруда, яка встановлена на території підприємства має бути демонтована. Щодо визнання договору недійсним позивач зазначав, щосторонами не було досягнуто усіх істотних умов при його укладенні (у договорі не зазначено координати розташування земельних ділянок та їхні кадастрові номери) та позивач не мав повноважень на укладення зазначеного правочину, оскільки він єпостійним користувачем земельної ділянки, а не власникомпереданих в оренду земельних ділянок. З огляду на те, щодоговір оренди є недійсним з вищевказаних підстав, то відповідач використовує земельні ділянки без достатніх правових підстав, тому зобов`язаний їх звільнити шляхом демонтажу тимчасової споруди. Посилаючись на викладене ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» просило: визнати недійсним договір оренди земельних ділянок від 25 липня 2017 року, укладений між ним і [PERSON] ; усунути перешкоди у праві користування земельними ділянками, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача звільнити їх від тимчасової споруди (металевого кіоску) шляхом демонтажу за власний рахунок; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 4 204 грн та витрат на виготовлення висновку спеціаліста інженера -геодезиста 5 000 грн. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 15.06.2022 року від Верховного Суду до Васильківського міськрайонного суду надійшла дана справа, яка цього ж дня згідно з автоматичним розподілом була передана судді Лебідь-Гавенко Г.М. (т.1 а.с.241-242). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2022 року прийнято до провадження дану цивільну справу, вирішено, що вказана справа буде розглядатись за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1а.с.243). Від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначав, що твердження позивача щодо відсутності в нього повноважень на укладення зазначеного правочину є безпідставні, оскільки повноваження позивача на укладення оспорюваного договорубули підтверджені статутом та відповідним записом в ЄДР. Крім того, вказував, що оспорюваний договір, починаючи з дня його укладення фактично виконується обома сторонами. Що стосується тверджень позивача про те, що відповідач не здійснює сплату за договором оренди, вони є неправдивими і не доведені жодними доказами. Щодо відсутності кадастрового номера земельної ділянки, то даний факт пояснюється тим, що позивач набув право постійного користування земельною ділянкою до 2006 року (рік з якого було введено обов?язковість присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам), а тому факт відсутності кадастрового номера не перешкоджає і не порушує право позивача, оскільки він у будь-який час може внести відповідні дані до Держгеокадастру, публічної кадастрової карти та доповнити оспорюваний договір відповідними відомостями. Таким чином, відсутність значення кадастрового номера земельної ділянки не є наслідком недійсності договору, враховуючи, що договір вже виконується сторонами. Посилаючись на викладені обставини, вважав, що підстави для визнання недійсності договору оренди земельної ділянки відсутні. На підставі наведеного, просив відмовити у позовних вимогах повністю (т.2 а.с.3-8). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2023 року задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів, витребувано у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» належним чином завірені документи, а саме статут ДП, який діяв на час укладення оспорюваного договору та наказ про призначення на посаду директора ДП, який обіймав посаду на час укладення оспорюваного договору (т.2 а.с.33-34). 02.05.2023 року від ДП «ДСВ ІФРГ НАН України`на виконання ухвали суду від 22.03.2023 року до суду надійшли належним чином завірені копії документів (т.2 а.с.38-52). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справ для розгляду по суті (т.2 а.с.57-58). 07.08.2023 року від відповідача до суду надійшло пояснення, в якому він просив відмовити у позовних вимогах повністю. Зі змісту пояснення вбачається, що в ньому викладена позиція відповідача, згідно з якою він вважає позовну заяву безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. За своїм змістом пояснення та відзив на позовну заяву є аналогічними (т.2 а.с. 67-72). 08.08.2023 року від [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач зазначав, що на вимогу суду позивач надав копію статуту, з якого вбачається, що жодних обмежень щодо оспорюваного договору у директора не було. Зокрема, у пункті 7.2. статуту вказано, що директор мав право розпоряджатися майном та укладати договори відносно майна. Саме такий договір був укладений та підписаний директором від імені позивача з відповідачем. Отже, твердження позивача про те, що директор не мав права укладати з відповідачем договір не знайшло свого підтвердження. З огляду на наведене, просив у позовних вимогах відмовити (т.2 а.с.66). 05.09.2023 від відповідача надійшли до суду додаткові пояснення, в яких він зазначав, що договір оренди не реєстрував, це мав зробити орендодавець, чи це зробив останній йому не відомо. Цей факт не впливає на правовідносини, які фактично виконувались і був встановлений МАФ (тимчасова споруда), на яку виготовлення технічної документаціїзаконодавством не передбачено.Перебування у позивача земельної ділянки на праві постійного користування не позбавляє його права передавати в оренду ділянку, адже це не відчуження земельної ділянки, тому порушення в цій частині немає. Оспорюваний договір фактично виконується сторонами, тому визнати його недійсним не можливо (позиція Верховного Суду в справі №471/761/17 у постанові від 30.07.2020). Посилаючись на наведене, просив в задоволенні позовних вимог відмовити (т.2 а.с.76а). Представник позивача - адвокат Удовенко К.С. подав до суду заява, в якій просив розглядати справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами (т.2 а.с.83). [PERSON] подав до суду додаткові пояснення, в яких просив у позовних вимогах відмовити, а також подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, при цьому зазначив, що позов не визнає, в задоволенні позову просить відмовити (т.2 а.с. 84-86). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи відзив на позовну заяву, пояснення відповідача та відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право постійного користування серія II-КВ №001432, виданого Глевахівською селищною радою народних депутатів 20 травня 2002 року, на підставі рішення Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 6 березня 2000 року №236, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102, Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України належить на праві постійного користування земельна ділянка площею 971,21 га в межах згідно з планом землекористування (т.1 а.с.11-15). Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.05.2019 №1005342287 Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України є юридичною особою, за організаційно-правовою формою є державним підприємством, органом управління юридичної особи є директор, який обирається (призначається) до органу управління юридичної особи, уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи (т.1 а.с.9). Державне підприємство «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України (далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» здійснює свою діяльність відповідно до Статуту, що підтверджується копією статуту (т.2 а.с.39-45). Згідно з п.п. 1.1. п.1 Статуту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» (далі по тексту «Виробництво») є госпрозрахунковим науково-виробничим підприємством Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України (далі - НАН України). У п.п. 1.4. п.1 Статуту зазначено, що Виробництво входить до складу НАН України. Відповідно до п.п.3.1 п.3 Статуту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», затвердженого Віце-президентом НАН України 20.08.2001 р. та зареєстрованого Васильківською районною державною адміністрацією від 23.10.2001 №254, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та/або Виробництво за текстом Статуту є юридичною особою, має відокремлене майно, яке передано йому НАН України на праві повного господарського відання без права зміни його форми державної власності, має право від свого імені укладати договори з іншими суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами, придбавати майнові і особисті немайнові права, орендувати і здавати в установленому НАН порядку в оренду майно, бути позивачем і відповідачем в суді, арбітражному чи третейському суді. Підпунктом 6.2 п.6 вказаного Статуту визначено, що матеріально-фінансовою основою діяльності Виробництва є майно та кошти, які утворюються за рахунок коштів державного майна, переданого НАН України ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на правах повного господарського відання (без права зміни власності). Органом управління Виробництва є директор (п.7 Статуту). У абзаці 3 п.п. 7.2. п.7 Статуту зазначено, що директор діє від імені Виробництва без довіреності, представляє його у всіх установах, розпоряджається згідно із законом майном та засобами Виробництва, укладає договори, видає довіреності, тощо. Згідно з абз. 5, 6 п.п. 7.2. п.7 Статуту директор розпоряджається відповідно до законодавства та цього Статуту майном Виробництва, в тому числі коштами, встановлює порядок підписання договорів та інших угод від імені Виробництва. Відповідно до копії наказу Інституту фізіології рослин і генетики НАН України від 7.11.2013 р. №118-к на посаду в.о. директора в «ДСВ ІФРГ НАН України» зараховано на роботу [PERSON] з посадовим окладом згідно з штатного розпису з 7 листопада 2013 року (т.2 а.с.50). 07 листопада 2013 року [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора «ДСВ ІФРГ НАН України», що підтверджується копією наказу від 07 листопада 2013 року №55/3-к. 25.07.2017 року між Орендодавцем ДСВ ІФРГ НАН України в особі в.о. директора [PERSON] та Орендарем фізичною особою [PERSON] укладено договір оренди земельних ділянок, згідно з яким Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове користування 2 (дві) земельні ділянки для особистих потреб, загальною площею 0,0035 га за адресою: [ADDRESS] , строком на 4 роки 11 місяців, зі сплатою орендної плати 500 грн (т.1 а.с. 39). Зі змісту вказаного договору вбачається, що він містить підстави розірвання договору та повернення земельних ділянок - повідомлення стороною про його розірвання письмово, в тому числі шляхом надіслання рекомендованого листа, не пізніше як за 1 (один) рік до закінчення строку дії договору. В разі якщо жодна із сторін не повідомить іншу сторону про розірвання договору письмово, договір вважається пролонгованим (продовженим) на строк визначений в п. 3 договору - на чотири роки 11 місяців. Після припинення строку дії договору Орендар повертає Орендодавцеві земельні ділянки в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він отримав її в оренду (п.7-8 договору). Спірні земельні ділянки, які передані в оренду відповідачу, є частиною земельної ділянки площею 971,21 га та належать позивачу на праві постійного користування. Будь-яких доказів порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного договору та/або внаслідок його виконання чи невиконання матеріали справи не містять, і судом не встановлено. Як встановлено судом під час розгляду даної справи, і вказано судом касаційної інстанції після перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі в порядку касаційного провадження, позивач звертаючись до суду з позовом, зазначав дві підстави, з яких, на його думку, договір оренди є недійсним: першою підставою позивач вказував відсутність у договорі оренди істотних умов, а другою - відсутність в орендодавця повноважень на укладення спірного правочину, оскільки він є лише користувачем, а не власником спірного майна, тому не мав права передавати його в оренду. Першу підставу зазначену позивачем у позові - відсутність у договорі оренди істотних умов суди першої та апеляційної інстанції розглянули. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено про визнання договору оренди недійсним з огляду на те, що факт виконання цього договору унеможливлює визнання такого правочину недійсним, оскільки з дати його укладення і виконання жодна зі сторін не посилалася на відсутність кадастрового номера як на підставу неможливості виконання договору та позивач належними та допустимими доказами не підтвердив порушення його прав, про що зазначив і Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2022 року після перегляду зазначених рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Крім того, Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року зазначив, що якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання прав останнього порушеними у момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 388/1298/16-ц. Однак, з огляду на те, що у даній справі суди не розглянули таку підставу заявлених вимог позивачем, як відсутність в останнього права (повноважень) на укладення спірного правочину, що, на його думку, також є підставою для визнання такого правочину недійсним, Верховний Суд скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому зазначив, що в оскаржуваних судових рішеннях відсутнє обґрунтування щодо доводів позивача про відсутність в орендодавця повноважень на передачу в оренду спірних земельних ділянок. Так, розглядаючи таку підставу заявлених вимог позивачем, як відсутність в останнього права (повноважень) на укладення спірного правочину, що, на його думку, також є підставою для визнання такого правочину недійсним, суд виходить з такого. Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частин першої, третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Предметом оспорювання є договір оренди земельних ділянок. Верховний Суд України неодноразово зазначав, що визнання такого договору недійсним можливо лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічні правові позиції висловлював і Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у постанові від 30 липня 2020 року в справі №471/761/17-ц, та інших. Частиною першою статті 24 ЗК України передбачено, що державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За положеннями статті 84 ЗК України земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Національної академії наук України, державних галузевих академій наук належать до земель державної власності,які не можуть передаватись у комунальну та приватну власність. Підпунктом «а» пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 №5245-VI, у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук. Таким чином, земельна ділянка, яка передана ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» у постійне користування, в силу наведених норм належить до державної власності. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» Національна академія наук України, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу Національної академії наук України, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, пов`язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. У частині другій вказаної статті визначено, що Національна академія наук Українистворює, реорганізовує, ліквідовує організації, що перебувають у віданні Національної академії наук України, виступає засновником підприємств із змішаною формою власності, дає дозвіл організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України, на створення підприємств, до статутних фондів яких передаються належні їм майнові права;затверджує статути (положення) організацій, що віднесені до відання Національної академії наук України, здійснює контроль за їх дотриманням;надає дозвіл організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України, на укладення договорів оренди майна, у тому числі нерухомого, що обліковується на балансах їх організацій, тощо. Частиною 3 статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» встановлено додаткові правові гарантії щодо вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, згідно з якою їх вилучення може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук відповідно до ЗК України. Суд встановив, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» входить до складу НАН України (п.п.1.4. п.1 Статуту). 20 серпня 2001 року Віце-президентом НАН України затверджено Статут ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», який 23 жовтня 2001 року зареєстровано Васильківською районною державною адміністрацією за №254 (т.2 а.с.39-45). Підпунктом 3.1. п.3 Статуту передбачено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» має право від свого імені укладати договори з іншими суб?єктами підприємницької діяльності та громадянами, придбавати майнові і особисті немайнові права, орендувати і здавати в установленому НАН порядку в оренду майно. Органом управління ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є директор, який діє від імені ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» без довіреності, представляє його у всіх установах, розпоряджається згідно із законом майном та засобами ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», розпоряджається відповідно до законодавства та цього Статуту майном, встановлює порядок підписання договорів та інших угод (п.7, абз. 3, 5, 6п.п. 7.2. п.7 Статуту). Право вчиняти директором ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.05.2019 №1005342287 (т.1 а.с.9). 25.07.2017 року ДСВ ІФРГ НАН України в особі в.о. директора [PERSON] та фізична особа [PERSON] уклали договір оренди земельних ділянок, згідно з якимпередало останньому в строкове користування 2 (дві) земельні ділянки для особистих потреб, загальною площею 0,0035 га за адресою: [ADDRESS] , строком на 4 роки 11 місяців, зі сплатою орендної плати 500 грн (т.1 а.с. 39). На час укладення вказаного договору [PERSON] виконував обов`язки директора ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», що підтверджується відповідними наказами (т.2 а.с.50-51). Будь-яких даних про наявність обмежень директора ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» щодо представництва від імені юридичної особи, в тому числі й обмежень укладати договори з іншими суб?єктами підприємницької діяльності та громадянами матеріали справи не містять, і судом не встановлено. Спірні земельні ділянки, які передані в оренду відповідачу, є частиною земельної ділянки площею 971,21 га та належать позивачу на праві постійного користування. Доказів порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного договору та/або внаслідок його виконання чи невиконання матеріали справи не містять. Встановивши, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» віднесено до відання Національної академії наук України, якою затверджено Статут ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» згідно з яким ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» має право від свого імені укладати договори з іншими суб?єктами підприємницької діяльності та громадянами, придбавати майнові і особисті немайнові права, орендувати і здавати в установленому НАН України порядку в оренду майно та його директору ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» надано право укладати такі договорів без довіреності, встановлювати порядок підписання договорів та інших угод, в тому числі розпоряджатися відповідно до законодавства та цього Статуту майном ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», з урахуванням того, що з моменту укладення оспорюваного договору земельні ділянки перебувають в оренді у відповідача та сторони виконували договір погодженим способом і земельні ділянки, що передані позивачем в оренду відповідачу як до укладення даного договору так і після його укладення земельні ділянки належать позивачу на праві постійного користування, отже право позивача не порушено, відтак суд вважає, що оспорюваний договір оренди не може бути визнаний недійсним. За таких обставин, виходячи з вищенаведених норм матеріального права суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання оспорюваного договору недійсним. Крім вимоги провизнання оспорюваного договору недійсним, позивач у позові заявляв до відповідача вимогупро усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою. За встановлених судом обставин, оскільки відповідач користується земельними ділянками (які є частиною земельної ділянки площею 971,21 га, що належать позивачу на праві постійного користування), на підставі укладеного з позивачем договору оренди, виконання якого здійснюється сторонами, і погодженим ними способом, а також враховуючи, що в задоволенні позову про визнання недійсним вказаного договору оренди судом відмовлено, суд вважає, що підстави для усунення перешкод позивачу у праві користування земельною ділянкою відсутні, отже в задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат (ст. 264 ЦПК України). Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed