Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати незаконною відмову відповідачів - співвласників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - щодо надання письмової згоди для укладання договору на газопостачання між позивачкою та ПАТ «Черкасигаз». В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка спільно з відповідачами є власником частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Розмір частки позивачки складає 1/5. У 2015 році відповідачі без згоди позивачки відімкнули прилади газоспоживання у такому домоволодінні, внаслідок чого постачання газу було припинено, а мережу газопроводу було опломбовано. На теперішній час позивачка обмежена у можливості користуватись відповідним жилим приміщенням через те, що не має змоги укласти договір газопостачання з ПАТ «Черкасигаз» та підключити до газу відповідну газову плиту. Перешкодою для укладання договору газопостачання є відмова відповідачів надати свою згоду на укладання такого договору позивачкою з газопостачальною організацією, внаслідок чого позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідачі не подавали до суду письмових заперечень проти позовних вимог. 19.04.2023 судом (головуючий суддя - Кондрацька Н.М.) відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 22.06.2023 судом (головуючий суддя - Кондрацька Н.М.) задоволено заяву про самовідвід судді, а справу за наслідками повторного автоматизованого розподілу передано судді Скляренко В.М.. 04.07.2023 суддею Скляренко В.М. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження з визначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялись шляхом надсилання повісток за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-порталі суду. Отже, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, відповідачі не з`явились у судові засідання 21.09.2023р., 12.10.2023р., 05.12.2023р. без поважних причин, що в контексті положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що не всі співвласники домоволодіння оформили належним чином своє право власності на належні їм частки, хоча зобов`язані були це зробити. На теперішній час усі відповідачі, окрім [PERSON] , не надають своєї згоди на укладання позивачкою договору газопостачання, що перешкоджає їй повноцінно реалізувати право користування своєю часткою у домоволодінні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції пояснила, що позивачка не хоче сплачувати вартість їх часток у спільному майні - домоволодінні. Натомість відповідачі не мають бажання користуватись спільним домоволодінням і хочуть продати свої частки. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (далі - спірне домоволодіння). Домоволодіння являє собою жилий будинок з прибудовами (жила площа - 72,9кв.м, загальна площа - 109,1кв.м) та надвірними спорудами (сарай К; погріб Ж; вбиральні В, Г; сарай Д, д, д'; погріб З; літня кухня з прибудовою Б, б; сарай Л; огорожа 1-3; водоколонка4, 5; відмостка І; погріб Е), що розташований на земельній ділянці площею 589кв.м. Право власності між такими співвласниками розподілене наступним чином: [PERSON] - 1/5 частка; [PERSON] - 1/5 частка; [PERSON] - 1/10 частка, [PERSON] - 1/10 частка, [PERSON] - 1/5 частка; [PERSON] - 1/5 частка, - що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про право на спадщину /а.с. 4-9/. Між сторонами тривалий час існує спір, пов`язаний з користуванням спірним домоволодінням. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.05.2015р. у справі №711/7955/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди було частково задоволено позовні вимоги та вирішено зобов`язати [PERSON] привести спадкове майно, яке знаходиться по [ADDRESS] в попередній стан, а саме: провести електропроводку до туалету «В»; провести в літній кухні «Б» газове опалення та світло; провести газове опалення та електропроводку від частини будинку до літньої кухні «Б»; огорожу № 3, водоколонку № 4 привести в попередній стан; встановити плиту газову «Електра» та газовий котел КЧМ; привести в попередній стан труби (батареї) опалення в 2-х кімнатах, кухні, коридорі, встановити два вікна в середній кімнаті, п`ятеро дверей по всьому будинку, виключателі, розетки, патрони, огорожу замість стіни прибудови «а-4». Відповідне рішення суду набрало законної сили 20.07.2015р., але до теперішнього часу залишається невиконаним, що визнається сторонами. В жовтні 2017 року [PERSON] зверталася до суду із позовом до ПАТ «Черкасигаз» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, в якому просила зобов`язати ПАТ «Черкасигаз» підключити газову плиту і зобов`язати укласти з нею договір на газопостачання. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2017р. у справі №712/13070/17 вирішено спонукати ПАТ «Черкасигаз» укласти із [PERSON] договір розподілу природного газу і зобов`язано розглянути питання щодо підключення газової плити за адресою [ADDRESS] і стягнуто моральну шкоду 500 грн. Проте, постановою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018р. рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2017р. скасовано і в задоволенні позову відмовлено. У грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Черкасигаз», ТОВ «Черкасигаз збут», [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила зобов`язати відповідача ТОВ «Черкасигаз збут» укласти з нею договір на газопостачання 1/2 частини домоволодіння, що по [ADDRESS] ; зобов`язати ПАТ «Черкасигаз» підключити газову плиту та газовий котел за адресою [ADDRESS] ; визнати недійсним договір по газопостачанню укладений між [PERSON] та ПАТ «Черкасигаз»; стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. (судова справа №712/989/18). 15.04.2019р. Соснівський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення у справі №712/989/18, яким відмовив у задоволенні позову в повному обсязі. Рішення мотивовано тим, що позивач не є одноосібним власником частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , а тому вправі здійснювати користування вказаним майном згідно статті 358 ЦК України за згодою інших співвласників. Щодо позовних вимог про зобов`язання розірвати договір від 09.06.2011р., укладений між ВАТ «Черкасигаз» та [PERSON] , то суд, мотивуючи в цій частині рішення, вказав на те, що позивач не є стороною даного правочину, тоді як відповідно до статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За наслідками перегляду такого судового рішення в апеляційному порядку Черкаський апеляційний суд ухвалив постанову від 05.09.2019р., якою скасував рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.04.2019р. в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Черкасигаз» про зобов`язання підключити газову плиту, заключити договір на газопостачання і стягнення моральної шкоди скасувати і провадження в цій частині закрив. Підставою часткового скасування судового рішення стало те, що відповідні позовні вимоги були предметом судового розгляду по судовій справі №712/13070/17р., за наслідками розгляду якої постановою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018р. відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються відповідними судовими рішеннями у судових справах №711/7955/14-ц, 712/13070/17, 712/989/18, які набрали законної сили і опубліковані в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а отже є загальновідомими і не потребують доказування на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України. В лютому 2020 року позивачка зверталась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати незаконною відмови таких осіб у наданні письмової згоди щодо укладання нею договору на газопостачання з ТОВ «Черкасигаззбут», судова справа №711/1371/20. За наслідками розгляду такої судової справи Черкаським апеляційним судом 02.12.2021р. ухвалено постанову про відмову в задоволенні позову. Підставою відмови у позові апеляційний суд зазначив неналежний склад відповідачів, оскільки в якості відповідачів позивачкою не було зазначено [PERSON] та [PERSON] /а.с. 98-99/. Під час розгляду судової справи №711/1371/20 судом було встановлено, що 21.01.2015р. інші співвласники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звертались до ПАТ «Черкасигаз» з вимогою відключити газопостачання і станом на 30.01.2015р. газопостачання до домоволодіння припинено. Також встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у вказаному домоволодінні, не користуються об`єктом спільної часткової власності та водночас не надають згоду на укладення договору газопостачання, що не заперечується учасниками справи. Враховуючи, що зазначені обставини встановлені судовим рішенням, то на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд вважає її доведеною. До теперішнього часу газопостачання до належного сторонам домоволодіння не відновлене. 20.05.2022р. позивачка звернулась до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з письмовою заявою, в якій просила надати їй дозвіл (відмову) на укладення договору з ТОВ «Черкасигаззбут» (ПАТ «Черкасигаз») та ТОВ «Черкасиенергозбут» на газопостачання та електропостачання до частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] /а.с. 10-11/. Натомість інші співвласники не надали позивачці відповідну згоду на укладення договору газопостачання. За таких обставин позивачка звернулась до суду з даним позовом з метою захисту свого права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, не пов`язаних із позбавленням права володіння. Таким чином між сторонами наявний спір щодо порядку користування спільним майном, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1). Відповідно до ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Згідно зі ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3). Власність зобов`язує (ч. 4). Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5). Держава не втручається у здійснення власником права власності (ч. 6). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7). Положення частини четвертої статті 319 ЦК про те, що власність зобов`язує, кореспондується зі ст. 322 ЦК (тягар утримання майна), якою передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 355 ЦК, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2). Частиною 1 ст. 356 ЦК визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 360 ЦК співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За змістом статті 386 ЦК (засади захисту права власності) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином слід виснувати, що співвласник майна має право вимагати від інших співвласників вчинення певних дій або утриматись від вчинення певних дій, якщо відповідні дії/бездіяльність порушують законні права та інтереси такого співвласника. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо необхідності у забезпеченні спірного домоволодіння послугою газопостачання. Послуга з постачання та розподілу природного газу є одним з видів комунальних послуг і надається виключно на підставі індивідуальних договорів (п. 2 ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Постачання природного газу здійснюється згідно Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. №2496, які набрали чинності 27.11.2015р. та відповідно до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. №2494, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1379/27824, за умови наявності діючого між Споживачем Оператором ГРМ договору розподілу газу. Відповідно до п. 2 р. ІІІ Правил постачання газу відбувається на підставі договору. Відповідно до типової форми побутові споживачі разом з заявою про укладення договору пред`являють постачальнику оригінали документів. Відповідно до п. 11.6 Типового договору у разі якщо об`єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в заяві-приєднанні. Враховуючи наведені законодавчі положення, укладання договору відбувається виключно з надання дозволу усіх співвласників, оскільки інше суперечитиме вимогам нормативних актів. Аналіз вищенаведених положень нормативно-правових актів свідчить, що постачання природного газу до житлового будинку, який перебуває у приватній власності кількох осіб, можливе лише за згодою всіх співвласників. Зазначене обумовлюється необхідністю покладання відповідальності на співвласників за дотримання правил безпеки експлуатації систем газопостачання та приладів газоспоживання, а також обов`язку з оплати послуг газопостачання та газорозподілу (ст. 360 ЦК). Ігнорування правил безпеки систем газопостачання є неприпустимим, оскільки газопроводи та споруди на них є об`єктом підвищеного ризику, а виконання правил безпеки систем газопостачання є певною гарантією надійності функціонування систем газопостачання, безпеки життя та здоров`я населення. В цьому контексті суд зауважує, що споживання послуги постачання природного газу є одним з прав власника житлового будинку. Проте законом не визначається обов`язку власника об`єкту житлової нерухомості підключення такого об`єкту до систем газопостачання та газорозподілу, а також обов`язку із споживання такого виду житлово-комунальних послуг. Отже власник не обмежений у праві обрання способу задоволення своїх потреб у житлово-комунальних послугах, зокрема у послузі з постачання природного газу, по об`єкту житлової нерухомості. Покладання на власника примусового обов`язку зі споживання такого виду житлово-комунальних послуг є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном, а відтак є порушенням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018р. у справі №338/180/17; від 11.09.2018р. у справі №905/1926/16; від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц; від 11.09.2019р. у справі №487/10132/14-ц; від 06.04.2021р. у справі № 925/642/19. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу. В позовній заяві позивачкою в якості способу захисту заявлено вимогу про визнання незаконною відмови відповідачів щодо надання письмової згоди позивачці для укладання договору на газопостачання з газопостачальною організацією. Натомість, оскільки законом не визначено обов`язку власника житлового будинку на споживання послуги природного газу, а власник не обмежений у праві вибору способів споживання та виду житлово-комунальних послуг для задоволення потреб, пов`язаних з використанням житлового будинку, то доводи позивачки про незаконність дій відповідачів є необґрунтованими. Додатково слід звернути увагу, що такий спосіб захисту як визнання дій незаконними характерний для правовідносин з суб`єктом владних повноважень (орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи). Цивільні ж правовідносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК). Отже у випадку, коли за наслідками розгляду спору суд доходить висновку про порушення учасником цивільних правовідносин своїми діями або бездіяльністю прав та законних інтересів іншого учасника, то належним способом захисту в контексті положень ст. 16 ЦК є ухвалення судом рішення про примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК). За таких обставин в даному випадку, з огляду на склад учасників справи та характер спірних правовідносин, відсутні правові підстави для ухвалення судом окремого рішення про визнання незаконною бездіяльності відповідачів у наданні згоди позивачці на укладання договору газопостачання, оскільки такий спосіб захисту не відповідає критеріям ефективності і не призведе до реального захисту прав та інтересів позивачки. Також в контексті обставин спірних правовідносин суд вважає за необхідне звернути увагу, що договірні правовідносини засновані на засадах вільного волевиявлення, а відтак спонукання учасника цивільних правовідносин до укладання договору може мати місце виключно у випадку, якщо законом передбачений обов`язок для такої особи укласти відповідний договір. В іншому випадку покладання на учасника цивільних правовідносин зобов`язання на укладання договору суперечить визначальним засадам регулювання договірних відносин і також не відповідає критеріям ефективності способу захисту прав позивача. Аналіз спірних правовідносин дає підстави для висновку, що відповідачами обмежується право позивачки на укладання договору з газопостачальною організацією на поставку природного газу до спірного домоволодіння, що свідчить про порушення її прав, як співвласника. Відповідна відмова відповідачів обумовлена відсутністю в них бажання здійснювати споживання природного газу. Разом з тим, враховуючи відсутність передбаченого законом обов`язку власника житлового будинку на споживання послуг з постачання природного газу та договірний характер таких правовідносин, то право позивачки не може бути захищене шляхом спонукання відповідачів до укладення відповідного договору. В той же час слід звернути увагу, що для захисту законних прав та інтересів співвласника майна, яке знаходиться у спільній власності, від неправомірних посягань інших співвласників, законом, поряд із загальними способами захисту (ст. 16 ЦК), передбачені спеціальні способи захисту, зокрема, ч. 3 ст. 358, 364, 367 ЦК тощо. Отже позивачка не позбавлена можливості захистити свої законні права та інтереси, пов`язані з володінням та користуванням своєї часткою у спірному домоволодінні, у спосіб, передбачений законом, а відтак не обмежена у праві на ефективний захист свої прав та законних інтересів. За таких обставин суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідні витрати складаються з судового збору, який підлягає сплаті при поданні позову. Натомість, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1, 2, 6, 7 ст. 141 ЦПК України витрати з оплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed