Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] третя особа орган опіки та піклування виконавчий комітет Чернівецької міської ради про зміну способу стягнення аліментів про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 24 квітня 2018 року уклала шлюб з [PERSON] , про що 24 квітня 2018 року складено відповідний актовий запис № 538 в Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Чернівецькій області. В шлюбі у них народилась одна неповнолітня дитина: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 19.05.2021 року, шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , розірвано. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1800 грн., щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2020 року. Додатковим рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18.10.2020 року, відновлено дошлюбне прізвище позивачки з « [PERSON] », змінивши його на « [PERSON] ». Підставою для розірвання шлюбу стало те, що у них в сімейному житті постійно виникали суперечки, які спричинялися на ґрунті побутових відносин, відношення між чоловіком та жінкою тощо. З моменту, коли вони перестали проживати разом, відповідач не цікавиться дитиною. Він ухиляється від виконання своїх обов`язків як батько: не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його виховання у дитячому садку, підготовкою до самостійного життя. Зокрема не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням?дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в повному обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини і це є умисною поведінкою відповідача, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками. Щодо зміни способу стягнення аліментів позивач зазначає, що дитина має потребу в соціальному розвитку та навчанні, а також у профілактичних заходах покращення стану здоров`я, на що постійно необхідні матеріальні витрати. Окрім цього мінімально необхідні витрати на одяг та навіть на харчування дитини зросли майже вдвічі, у зв`язку із чим позивачка змушена звертатись до суду із вимогою про зміну способу стягнення аліментів на дитину. Відповідач є здоровим та працездатним, проблем із станом здоров`я не має. Непрацездатних дружини чи батьків немає. Метою зміни способу стягнення аліментів у даній справі є якнайкраще забезпечення інтересів малолітньої дитини та можливість отримання більшої суми коштів на її утримання. Враховуючи вище викладене позивач просить суд задовольнити позовну заяву та змінити спосіб стягнення аліментів, що стягаються з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової сумі у розмірі 1800 грн., щомісячно на 1/4 частину від усіх видів заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з моменту набрання рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19.05.2021 року. Позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина. Ухвалою суду від 28.08.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що батько не проявляє цікавості. На суд не з`являється, виклики не приймає. Батько наносив психічну та фізичну шкоду дитині. Це було тоді коли батько залишався сам із дитиною. У 2019 році позивач повернувшись до дому побачила, що дитина була сама. Після розлучення з відповідачем, батько з дитиною не спілкується. Одного разу відповідач заявив, що дитина не його. Враховуючи наведене просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує щодо заочного рішення. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що дитина займається карате вже протягом двох років. Постійного його приводить мама. Батька не бачив ніколи, ні на тренуванні, ні на змаганнях. Згідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ст. 280 ч. 1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наведених обставин, та відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 24.04.2018 року [PERSON] , та [PERSON] , уклали шлюб. Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 19.05.2021 року справа № 724/1651/20 шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 09 листопада 2020 року. [INFO] у [PERSON] , та [PERSON] , народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Додатковим рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18.10.2021 року справа № 724/1651/20 дружині відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». [PERSON] , та її син [PERSON] , дійсно разом проживають за адресою: [ADDRESS] , зазначене підтверджується довідкою від 25.04.2023 року № 251. Відповідно до характеристики від 12.12.2022 року [PERSON] , характеризується позитивно. Згідно до характеристики, яка видана закладом дошкільної освіти № 22 «Дивограй» м.Чернівці, [PERSON] , характеризується позитивно, мати дитини цікавиться ним, приймає активну участь в його розвитку. Батько дитини жодного разу не цікавився дитиною, не приймав участі у батьківських зборах та не проявляв інтересу до дитини. В батька дитини [PERSON] , наявна заборгованість з сплати аліментів на підставі виконавчого листа № 724/1651/20 від 13.10.2021 року в розмірі 45 000 грн., що підтверджується довідкою від 07.12.2022 року № 65262/5 та розрахунком заборгованості з сплати аліментів станом на 08.12.2022 року. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради 14.03.2023 року № 133/5 було визначено за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] у зв`язку із тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З результатів психодіагностичного обстеження [PERSON] від 06.12.2022-09.12.2022 року психолог дійшов до наступного висновку, що в цілому обстеження дитини продемонструвало хоча й задоволення проживанням з мамою, але й одночасно серйозний стрес, який хлопчик пережив в результаті тривалого конфлікту тата з мамою на час їх шлюбу. Наразі хлопчик має стресові наслідки в результаті некоректної і нестриманої поведінки батька щодо дитини: високий рівень тривожності, наявність актуальних страхів, що погіршують якість його життя. В побутовій поведінці боїться відпускати маму надовго. При цьому хлопчик виявляє бажання проживати тільки з мамою, відчуває страх по відношенню до тата, навіть при згадці про нього. Дитині необхідна стабільність ї впевненість, що до неї не буде застосовано примусу бачитися і спілкуватися, а до її думки про те, де і з ким проживати, прислухаються. Психолог рекомендує взяти до уваги думку дитини щодо бажання її спілкуватися з батьком, не примушувати до зустрічей з ним. Позбавити батьківських прав батька, оскільки участі у виховані дитини він не приймає і його вплив на дитину деструктивний і травматичний для психіки і розвитку хлопчика. Відповідно до пояснення лікаря [PERSON] , яка є терапевт кардіолог, [PERSON] приходила з дитиною [PERSON] на прийом. Дитина часто хворіє. Перебуває лише з мамою, батька дитини не бачила. Лікуванням дитини займається лише мама. Аналогічне письмове пояснення дала лікар [PERSON] . Крім того з письмових пояснень тренера секції з карате [PERSON] , тренера з танців [PERSON] , тренера по плаванню [PERSON] , вбачається, що дитина [PERSON] , в них тренується та вони стверджують, що дитиною цікавиться мати, яка також оплачує тренування. Батько дитиною не цікавиться та на тренування не з`являвся. Щодо зміни способу стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 року, яка ратифікована Постановою ВР України N 789ХІІ (78912) від 27.02.91 року та набула чинності для України 27.09.91 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Так, ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. ст. 183,184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. ст. 181,192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, яка є обов`язковою для виконання в силу ст. 360-7ЦПК України, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Позивач, як одержувач, довела свої вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів і суд з нею погодився, зокрема тому, що розмір, присуджених до стягнення аліментів, на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, оскільки на даний час збільшилися потреби у розвитку, навчанні та вихованні дитини, дитина відвідує три різних тренувальних секцій з танців, карате та плавання, що також потребує додаткових витрат. Враховуючи, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів, новий розмір аліментів сплачується з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином суд вважає, що позовну вимогу щодо зміни способу стягнення аліментів слід задовольнити та змінити спосіб стягнення аліментів, що стягаються з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової сумі у розмірі 1800 грн., щомісячно на 1/4 частину від усіх видів заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з моменту набрання рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19.05.2021 року. Щодо позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч. 4.ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) в які суд вказав на те, що: «Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Верховний Суд дійшов переконання, що висновок апеляційного суду про позбавлення батьківських прав відповідачів відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а саме тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показують поганий приклад і створюють небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти». Верховний Суд у своїй постанові від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) вказав, що: «Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини». Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) вказав, що: «позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Верховний Суд дійшов переконання, що висновок апеляційного суду про позбавлення батьківських прав відповідачів відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а саме тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показують поганий приклад і створюють небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти». Враховуючи вище викладене суд вважає, що ухилення від батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що судом було достовірно встановлено. При цьому, наведені вище обставини переконують суд у тому, що відповідач взагалі не має бажання виконувати батьківські функції щодо свого сина. Батько ним не цікавиться, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до нього та фактично самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ним не займається, не піклувалася про нього, матеріально не утримує його, не проявляє інтересу до стану його здоров`я та навчання, не цікавиться його фізичним, моральним і духовним розвитком, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому суд вважає, що слід позбавити [PERSON] , батьківських прав стосовно [PERSON] , Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо судових витрат. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову - на відповідача, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 1073,60 грн. Крім того відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", за подання позову про зміну способу стягнення аліментів, а тому судовий збір за позовну вимогу про зміну способу стягнення аліментів необхідно стягнути з відповідача в дохід держави у розмірі 1073,60 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved