Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

03 квітня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 22 лютого 2013 року. З відповідачкою вони спільно не проживають з 10.10.2022, шлюб між ними розірвано. Відповідачка не бажає звільнити житлове приміщення від своїх речей та чинить перешкоди у користуванні його власністю, помінявши ключі від вхідних дверей. Коли він хоче потрапити до житла, відповідачка постійно викликає поліцію, ніби він її переслідує. Він не може потрапити до свого особистого житла, де перебувають його речі. Відповідачка будує відносини з іншим чоловіком на території його житла. Також зазначає, що відповідачка має у власності частку квартири у м. Кривий Ріг. У зв`язку з чим просить суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення відповідачки. Ухвалою судді від 07.04.2023 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала. 08.05.2023 відповідач подала письмові пояснення, в яких зазначає, що від спільного життя з позивачем мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу проживає із нею. Донька є дитиною з інвалідністю та потребує домашнього догляду. У зв`язку з інвалідністю доньки вона була змушена оформити відпустку по догляду за дитиною віком до 6 років. До розірвання шлюбу вони разом були зареєстровані та проживали в спірній квартирі, яка належить позивачу. В період спільного проживання за рахунок її особистих коштів, що отримані в якості фінансової допомоги від її матері, ними було проведено ремонтні роботи в 2-х кімнатах квартири позивача. В подальшому вони припинили спільне проживання і в зазначеній квартирі фактично проживає лише вона з донькою. Позивач разом з ними не мешкає, хоча і зареєстрований за даною адресою. При розірванні шлюбу між ними було досягнуто усних домовленостей про те, що вона буде продовжувати проживати в квартирі разом з дитиною поки дитині не виповниться 18 років та здійснюватиме за нею догляд. Однак, всупереч досягнутим домовленостям 06.03.2023 позивач в односторонньому порядку зняв її з реєстрації місця проживання за даною адресою. Іншого житла вона не має. Твердження позивача, що вона створює йому перешкоди в користуванні власністю не відповідають дійсності. Коли вони припинили спільне проживання, то позивач забрав всі свої речі з квартири та вони домовилися, що він буде завчасно попереджати про свої візити та побачення з донькою. Однак, він не дотримався досягнутих домовленостей та неодноразово прибував до квартири в стані сп`яніння, поводився агресивно, погрожував фізичною розправою, чим налякав її і дитину. У зв`язку з цим вона викликала поліцію та постановою Олександрійського міськрайонного суду від 18.04.2023 в справі №398/1363/23 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КпАП. Враховуючи таку поведінку позивача, з мотивів безпеки, як тимчасовий захід, вона облаштувала вхідні двері додатковим замком. В 2018 році вона вселилася до квартири відповідача разом з дитиною, з його згоди на правах члена сім`ї. Той факт, що вони розлучилися і позивач в односторонньому порядку зняв її з реєстрації місця проживання за адресою його квартири, не дає йому підстав для її виселення, адже в квартирі проживає їхня малолітня донька, за якою вона здійснюю догляд. Таким чином, позовні вимоги, про виселення є абсолютно безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що відповідач перешкоджає йому доступу до квартири. Коли він приходить вона викликає працівників поліції. На даний час відповідач проживає в його квартирі з іншим чоловіком. Неповнолітня дитина зареєстрована в спірній квартирі. Представника позивача у судовому засіданні позов підтримала, посилалася на підстави, викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що вона до 06.03.2023 була зареєстрована в спірній квартирі. У них була усна домовленість, що вона буде там проживати з дитиною до 18 років. З грошових коштів, отриманих внаслідок продажу частки її квартири, вони зробили ремонт у квартирі позивача. У неї у власності немає іншого житла. Вона не заперечує, щоб позивач приходив до квартири. З іншим чоловіком в квартирі вона не проживає. На даний час вона не має можливості працювати, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 6 років, оскільки донька є дитиною з інвалідністю та потребує домашнього догляду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. На підставі договору дарування квартири від 22.02.2013, посвідченого Хоменком В.Ю., приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрованого в реєстрі за № 126, [PERSON] належить на праві приватної власності двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.7-9). Згідно копії довідки управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради вих.№195, у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] - донька (а.с10). Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.24). Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] , 2018 року народження, призначена державна соціальна допомога дітям з інвалідністю (а.с.25). Згідно копії довідки № 24, виданої КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги в м. Олександрії», [PERSON] , [INFO] , потребує домашнього догляду з 13.04.2023 (а.с.26). Наказом від 28.04.2023 №19-к/тр, виданого Відділом освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради Комунальним закладом Дошкільної освіти (ясла-садок) Компенсуючого типу №151 Криворізької міської ради, [PERSON] , помічнику вихователя спеціальної групи, надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 01.05.2023 року (а.с.27). Згідно копії довідки про склад сім`ї ОСББ «Затишна оселя 19» від 18.04.2023, за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї /зареєстрованих/ входять: [PERSON] - власник; [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка (а.с.28). На підставі судового наказу від 23.02.2023, справа №398/734/23, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з 15.02.2023 до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а.с.29). Постановою Олександрійського міськрайонного суду від 18.04.2023, справа 398/1363/23, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.31). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єктів нерухомого майна №329859156 від 21.04.2023, відомості про зареєстроване право власності за [PERSON] на житлове приміщення в м. Кривий Ріг, відсутні (а.с.33-34). Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Доказів саме систематичного порушення правил співжиття (частина перша стаття 116 ЖК Української РСР), що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі позивачем, не надано. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Установивши, що відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника, і не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для її виселення відсутні. Позивач не надав доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з нею в одному житлі, а також доказів застосування до неї заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Також суд звертає увагу, що квартира має дві жилі кімнати, відповідач здійснює догляд за їх спільною з позивачем дитиною, яка є інвалідом, потребує домашнього догляду, зареєстрована та не позбавлена права користування спірною квартирою. Таким чином, перевіряючи вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції суд приходить до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення не відповідає такій пропорційності з огляду на те, що відповідач на законних підставах набула право користування спірною квартирою, а суд не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення [PERSON] зі спірного житлового приміщення.

Outcome: dismissed