Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернулася до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 16 січня цього року в Польщі після тривалої важкої хвороби померла її дочка [PERSON] . Сиротами залишилися її двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З батьком дітей [PERSON] дочка була розлучена на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2019 року. За життя дочки спорів стосовно місця проживання дітей не було, відповідач не заперечував, щоб вони проживали разом із матір?ю. З часу розлучення відповідач з дітьми майже не спілкувався, самоусунувся від їх виховання та утримання. До дітей навідався лише одного разу. Рішенням Ковельського міськрайоного суду Волинської області від 02.07.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 2000,00 грн. на кожну дитину. Відповідач працював у Польщі. Після смерті [PERSON] відповідач до дітей не приїхав та не цікавився ними. Понад чотирьох років діти не бачили батька, повністю від нього відвикли. Менша дитина його не пам`ятає, так як була в ранньому віці, коли батько пішов із сім`ї. В свою чергу, вона опікується дітьми, які проживають разом із нею в м. Ковелі Волинської області. Діти відвідують заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 8 м. Ковеля (шостий та другий клас відповідно) та перебувають на її з чоловіком утриманні. Нею забезпечені гідні умови проживання дітей. Між нею і дітьми склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню та розвитку дітей. Через те, що вона не є законним опікуном дітей, не має змоги оформити на дітей пенсію по втраті годувальника, а також не може в повній мірі представляти інтереси дітей. З приводу оформлення опіки над дітьми вона зверталася до комісії в справах дітей при виконавчому комітеті Ковельської міської ради, але їй було повідомлено про неможливість оформлення опіки через те, що у дітей є батько. Зі свого боку відповідач повідомив, що забрати зараз дітей не має наміру, так як і для нього і для дітей це буде великий стрес, адже вони фактично відвикли одне від одного. Але і допомогти в оформленні опіки над дітьми також не погодився. За цих підстав позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2023 року дану цивільну справу було направлено на розгляд за зареєстрованим місцем проживання відповідача до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 16 червня 2023 року позивача звільнено від сплати судового збору та відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. Під час підготовчого провадження відповідачем [PERSON] був поданий відзив на позов, в якому ним зазначено, що з листопада 2010 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . В липні 2012 року вони переїхали до м. Ковеля Волинської області. В 2014 році у дружини діагностували захворювання на рак. [INFO] в них народилася друга дитина [PERSON] . У зв?язку з захворюванням дружини вони разом виїжджали за кордон для її лікування. Діти в цей час проживали в м. Ковелі з бабою та дідом. У середині літа 2018 року їх відносини з дружиною погіршилися, між ним часто виникли сварки та непорозуміння. Після цього він пішов із сім`ї. В вересні 2018 року він виїхав на роботу до Республіки Польща. В лютому 2019 року шлюб між ним і дружиною був розірваний. У травні 2019 року та в березні 2020 року з метою заробітку він знову виїжджав до Республіки Польща. Під час проживання на території Республіки Польща продовжував спілкування з дітьми у телефонному режимі, однак відчував, що через те, що вони разом не проживають, то почали віддалятися. Крім того, змінились і стосунки його старшої дочки [PERSON] з його матір?ю: [PERSON] вільно спілкувалася з бабусею лише тоді, коли вдома не було матері. Грошові кошти на утримання дітей в сумі 500 польських злотих (еквівалент у гривнях приблизно 4 000 грн.) він перераховував на банківську картку дружини. Також вони домовилися з дружиною, що після повернення його в Україну він зможе разом з дітьми поїхати до його батьків у м. Дніпро. Пізніше [PERSON] повідомила, що він зможе поїхати лише зі старшою дочкою. Під час його прямування з Республіки Польща до м. Ковеля [PERSON] у телефонному режимі написала, що не бажає відпускати з ним дітей. Коли він приїхав до дітей та просив дружину дотримуватися домовленостей, вона на це не погодилася та він сам повернувся в м. Дніпро. Після з дочками продовжували спілкуватися в телефонному режимі. Можливості приїхати в Україну з Республіки Польща не було через введенні карантинні обмеження. Незважаючи на те, що він перераховував грошові кошти на утримання дітей, 11.02.2021 року [PERSON] подала до суду позов про стягнення з нього аліментів. З осені 2021 року вони перестали спілкуватися з колишньою дружиною. Спілкування з дітьми також зійшло нанівець, доньки перестали брати слухавку. В січні 2023 року, коли йому стало відомо про смерть [PERSON] , він телефонував тещі [PERSON] та тестю [PERSON] . Мав намір обсудити питання, що стосуються життя дітей та спілкування з ними. Намагався домовитися, щоб позивач не перешкоджала спілкуванню з дітьми та просив оформити банківську картку на її ім`я для перерахунку грошей на утримання дітей. На наступний день [PERSON] зателефонувала та повідомила, що має намір оформити опіку над дітьми. У зв`язку з цим просила, щоб він написав нотаріально засвідчену заяву про те, що дає згоду на позбавлення його батьківських прав. У спілкуванні з дітьми відмовила та сказала, що не дасть спілкуватися з дітьми, бо він їх перетягне на свою сторону. В липні 2023 року теща та тесть знову телефонували йому та просили написати вищевказану заяву, однак він відмовився. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його батьківських прав є необґрунтованими. Звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 209/2821/15-ц був зроблений висновок, що позбавлення батьківських є виключною мірою, яка допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини в діях батьків. Крім того, Верховим Судом зроблений висновок, що в разі якщо батьки понад шести місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні, опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей згідно із положеннями пункту 2.2 Правил опіки та піклування (без позбавлення батьківських прав). Наголошує, що він не самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, як зазначає позивач, зокрема сплачує аліменти, що підтверджується довідкою Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08.08.2023 р., та має бажання спілкуватися з дітьми та піклуватися про них, проте позивач чинить перепони у цьому. Також він розуміє, що через те, що діти з народження проживають у м. Ковелі та мають там усталене життя та середовище, їх переїзд до у м. Дніпра не відповідатиме їх найкращим інтересам. Також зазначає, що він не проти того, щоб опікуном над його дітьми було призначено позивача - їх бабусю, проте категорично проти позбавлення його батьківських прав. Вважає, що підстави для позбавлення його батьківських прав, передбачені ст. 164 СК України, відсутні. За цих підстав відповідач просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. У свою чергу, позивач подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач дійсно декілька разів телефонував старшій дочці, але вона відмовляється з ним спілкуватися. З меншою дочкою відповідач не намагався поспілкуватися, адже він її майже не знає, адже бачив востаннє коли їй було три роки. Вона також не пам`ятає батька. Можливо відповідач сплачує аліменти, але вони надходять на картку, яка відкрита на ім?я померлої [PERSON] . Тому вона не може зняти кошти та використати їх на дітей. До того ж сплата аліментів не вказує на повноцінну участь батька у вихованні та утриманні дітей. З часу смерті матері дітей вона не може оформити пенсію по втраті годувальника на дітей, бо не має статусу опікуна, не може впорядкувати виконавчі документи по стягненню аліментів на утримання дітей, а відповідач на всі її прохання приїхати та оформити документи відповідає відмовою. Відповідач ігнорує запрошення опікунської ради. З початком нового навчального року дітям потрібно поновлювати довідки до школи, проходити медичну комісію, зрештою, купити все необхідне до школи. Батько допомогу не надає. Жодного разу не поцікавився здоров`ям та життям дітей. Відповідач вказує, що він не проти того аби її було призначено опікуном над дітьми. Але як їй пояснили в службі у справах дітей при виконавчому комітеті Ковельської міської ради, це неможливо, оскільки діти не мають статусу повних сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування, так як у них є законний представник - батько. Позивач вважає, що матеріалами справи доведено, що відповідач на протязі тривалого часу не бере участі у вихований та утриманні дітей, не має наміру ними опікуватися у майбутньому. Звертає увагу, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню в нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На думку позивача, відповідач своїми поясненнями у відзиві на позов не дає підстав сумніватися у його свідомому та осмисленому виборі поведінки відносно виховання дітей: він не бажає приїхати i виховувати їх за місцем їхнього постійного проживання, як і не бажає їх забрати до себе. Так як і не бажає допомогти бабусі дітей в їх вихованні та догляді, навмисно спотворюючи факти та звинувачуючи в перешкоджанні у спілкуванні з дітьми. Позивач вважає, що наведені нею обставини про свідоме небажання батька брати участь у вихованні дітей підтверджені письмовими доказами, які були додані до заяви про надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Також про це свідчить висновок органу опіки та піклування про невиконання батьківських обов`язків [PERSON] . Наведені обставини, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У зв`язку з цим вона наполягає на задоволенні її позову. До початку розгляду справи органом опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області був наданий висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позив підтримали. При цьому позивач пояснила, що вона не допускає можливість її розлучення з дітьми та бажає і надалі виховувати їх. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з відстав, наведених у відзиві на позов. Малолітня [PERSON] , [INFO], в судовому засіданні пояснила, що батьки стали проживати окремо коли їй було сім років. Вона мешкала разом із матір`ю та сестрою в м. Ковелі. Батько - у м. Дніпрі. В лютому 2019 року батько приїжджав з подарунками, але не залишився в них. Батько участі у її вихованні не приймає. З батьком не спілкуються. Дуже рідко отримувала від нього повідомлення та привітання. Має на батька образи. Тому не бажає з ним спілкуватися. Малолітня [PERSON] , [INFO], в судовому засіданні пояснила, що мешкає з бабою та сестрою. Батька не пам?ятає та з ним не спілкується. Не бажає з ним жити і спілкуватися. Представник третьої особи - органу опіки та піклування м. Ковеля Вельма Ж.В. у судовому засіданні позов підтримала та вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Представник органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав висновок органу опіки та піклування м. Ковеля та просив ухвалити рішення, яке відповідає інтересам дітей. Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що відповідач [PERSON] з 2010 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу має двох дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Родина Булатів проживала в місті Ковелі Волинської області. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2019 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу між батьками діти залишилися проживати з матір`ю в місті Ковелі Волинської області. В свою чергу, відповідач мешкав у місті Дніпрі та виїжджав на заробітки в Республіку Польща. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2021 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей в розмірі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно. Згідно з довідкою державною виконавчої служби відповідач заборгованості зі сплати аліментів не має. Також судом установлено, що мати дітей [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають у м. Ковелі разом зі своєю бабою по материнській лінії - [PERSON] (позивачем по справі). Звернувшись у березні 2023 року до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивач посилається на те, що він самоусунувся від виховання дітей, не приймає участі у їх вихованні та утриманні. Натомість вона бажає бути опікуном дітей, але не має можливості оформити опіку, оскільки діти не мають статусу позбавлених батьківського піклування. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 164СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Поряд із цим відповідно до частини 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Отже, при невиконанні батьківських обов`язків або з причин, перелічених у статті 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав. Проте захист інтересів дітей може бути здійснено і шляхом відібрання їх у батьків без позбавлення батьківської прав. Положення даної статті спрямовані на підвищення відповідальності за виховання та розвиток власних дітей. При задоволенні позову про відібрання дитини суд постановляє рішення про передання дитини другому з батьків, бабі, діду, іншим родичам (за їх бажанням) або органові опіки та піклування. Так, суд може прийняти рішення про відібрання дитини та передачу її на опікування органу опіки та піклування, якщо залишення дитини у осіб, у яких вона знаходиться, небезпечно для неї, якщо в сім`ї склалися такі умови, які є небезпечними для її духовного, фізичного та всебічного розвитку. Винне діяння батьків не грає при цьому суттєвої ролі. Коли під час розгляду справи буде встановлено, що незважаючи на те, що вимога про позбавлення батьківських прав є необґрунтованою, залишення дитини небезпечне для неї, суд має право постановити рішення про відібрання дитини і передання її органові опіки та піклування. Відмінність між позбавленням батьківських прав і відібранням дітей без позбавлення батьківських прав полягає в тому, що в першому випадку батьки втрачають правовий зв`язок з дитиною, тобто не мають щодо неї ніяких прав, у другому ж випадку такий правовий зв`язок залишається, але він дещо обмежений. При винесенні рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав суд не встановлює конкретних строків цього обмеження прав батьків. Якщо відпадуть причини, які перешкоджають належному вихованню дитини її батьками, суд за їх заявою може винести рішення про повернення їм дитини. Дитина може бути повернути батькам лише у тому випадку, якщо це не суперечить її інтересам. Аналіз змісту норми статті 170 СК України щодо можливості відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав свідчить, що ці положення стосуються не лише фізичного, а й юридичного відібрання дитини від батьків, оскільки впливають на обсяг їх прав щодо дитини та можливість їх реалізації. Суд також виходить із положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частиною 1 статті 3 якої визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. Так, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «100. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shurukv. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». Аналогічний за змістом інтерес дитини наведений і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року. Крім того, в рішенні у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що «у цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). 101. Встановлення опіки над дитиною, як правило, має бути тимчасовим заходом, який має бути припинено, як тільки дозволять обставини. Тому встановлення опіки не може бути виправдано без попереднього розгляду можливих варіантів та має бути оцінено в контексті позитивного обов`язку держави докладати серйозні та тривалі зусилля для сприяння возз`єднанню дітей з їх біологічними батьками, та до цього часу уможливлювати регулярне спілкування між ними». Зокрема, в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року ЄСПЛ відзначив, що «47 …право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, 87). 48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п.59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. 51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини. 52. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер». У рішенні по справі «Курочкін проти України» від 20.05.2010 року ЄСПЛ також зазначив, що «46. … обставини, за яких може виникнути необхідність передання дитини під державну опіку і виконання рішення про опіку, можуть бути найрізноманітнішими, у зв`язку з чим навряд чи можливо сформулювати закон так, щоб передбачити кожний можливий випадок (див. рішення від 24 березня 1988 р. у справі «Олссон проти Швеції (№ 1)» (Olssonv. Sweden (no. 1), п. 62, Series А, № 130, та від 26 травня 2009 р. у справі «Аманалакьоай проти Румунії» (Amanalachioai v. Romania), заява № 4023/04, пункти 76-77). 51. При цьому завдання Суду полягає не в тому, щоб підміняти собою національні органи у виконанні їхніх обов`язків регулювання питань державної опіки над дітьми та прав батьків, чиїх дітей було взято під опіку, а в тому, щоб перевірити відповідність Конвенції рішень, прийнятих цими органами в межах свого права на свободу розсуду. 52. Суд визнає, що, хоча органи влади користуються широкою свободою розсуду в оцінюванні необхідності передання дитини під опіку, Суд повинен все-таки переконатися, що в конкретному випадку існують обставини, які виправдовують відібрання дитини від батьків, а держава-відповідач має довести, що перед здійсненням пропонованого заходу було проведено ретельний аналіз можливих наслідків такого заходу для батьків і дитини, а також можливих альтернатив переданню дитини під державну опіку. 53. Суд також зазначає, що в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку. Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ встановив, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8. У пунктах 54-59 цього рішення ЄСПЛ зазначено, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. До того ж факт оскарження заявником заяви про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина». Отже, з практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. Крім того, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Суд бере до уваги, що з часу припинення в 2018 році шлюбних відносини між [PERSON] та [PERSON] малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживали разом із матір`ю в м. Ковелі Волинської області, яке значно територіально віддалено від місця проживання батька, яке знаходиться в м. Дніпрі. Крім того, з 2018 року відповідач періодично виїжджав на заробітки за кордон до Республіки Польща, де знаходився, в тому числі, під час введення карантинних обмежень, зокрема щодо перетину кордонів. Суд вважає, що в даному випадку малолітній вік дітей на час припинення шлюбу між батьками, визначення місця проживання дітей за домовленістю між подружжям із матір`ю, значна територіальна віддаленість місця проживання дітей від місця проживання батька, робота останнього за кордоном, істотно ускладнювали виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо дітей. Водночас суд звертає увагу, що відповідач, проживаючи окремо, не ухилявся від матеріального утримання дітей. З рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.07.2021 року про стягнення з відповідача аліментів убачається, що, працюючи за кордоном, відповідач з березня 2020 року по березень 2021 року переводив дружині грошові кошти на утримання дітей, а також направляв посилки з одягом та з подарунками. Крім того, згідно з довідкою державної виконавчої служби відповідач на час подання позову про позбавлення його батьківських прав не має заборгованості зі сплати аліментів на дітей. 11 травня 2023 року виконавчим комітетом Ковельської міської ради був затверджений висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Між тим, суд не може погодитися з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки він жодним чином не обґрунтований. В своєму висновку орган опіки та піклування послався на систематичність ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по навчанню і вихованню дітей, однак суд вважає, що це не відповідає фактичним обставинам справи. Суд звертає увагу, що за життя [PERSON] 10.06.2021 року органом опіки та піклування м. Ковеля був наданий висновок щодо невиконання [PERSON] батьківських обов`язків, однак такий висновок мотивований лише тим, що батько проживає окремо від дітей та перебуває в Республіці Польща. Крім того, згідно з висновком від 11.05.2023 року вказане питання розглядалося комісією з питань захисту прав дітей у червні 2021 року з метою отримання матір`ю додаткової соціальної відпустки. Будь-яких конкретних обставин умисного (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов?язків стосовно дітей [PERSON] та [PERSON] ані у висновку від 10.06.2021 року, ані у висновку від 11.05.2023 року не наведено. Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованим, оскільки органом опіки та піклування не було враховано, що шлюб між батьками розірваний, з 2018 року батьки мешкають окремо, місце проживання малолітніх дітей визначено разом із матір`ю, батько проживає в іншій області - Дніпропетровській, яка значно віддалена від Волинської області. Крім того, з 2018 року відповідач працює за кордоном. Вказане свідчить, що відповідач через об`єктивні обставини не мав можливості брати безпосередню участь у вихованні дітей. При цьому ним надається матеріальна допомога на утримання дітей. Також відповідач відвідував дітей у лютому 2019 року. Також суд бере до уваги і те, що оскільки з 2018 року діти проживали тільки з матір?ю, відповідач протягом останніх років разом з ними не мешкав, проживаючи в іншому регіоні країни та працюючи за кордоном, не брав участі в їх вихованні, між ним і дітьми немає міцного психологічного зв`язку, діти до нього не прив`язані. Суд наголошує на тому, що для можливості виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей необхідно, щоб діти проживали з ним або часто проводили з ним час. Однак у судовому засіданні позивач зазначила, що вона не допускає її розлучення з онуками. Малолітні [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні також виявляли свою прихильність до позивача та висловлювали своє бажання і подалі мешкати з позивачем та їх небажання спілкуватися з батьком, а, отже, щоб останній брав участь у їх вихованні. Відтак, виходячи з усіх життєвих обставин, що склалися та впливають на можливість здійснення відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, суд вважає, що у цій справі відсутні належні та достатні докази умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які можуть бути достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно своїх дітей. На переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам дітей, оскільки вони залишилися без матері, на сьогодні з близьких родичів, крім батька, в них залишилися лише баба та дід. Крім того, відсутність на цьому етапі життя міцного психологічного зв`язку між дітьми, з одного боку, та відповідачем як батьком, з іншого боку, не виключає можливість налагодження такого зв?язку на майбутнє, оскільки відповідач веде нормальний спосіб життя та в цілому здатний забезпечити дітям належне виховання та розвиток. Суд вважає, що справжня мета дійсного позову може бути досягнута і без застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. Так, суд враховує, що малолітні [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають в сім?ї позивача в місті Ковелі Волинської області, яке під час збройної агресії російської федерації проти України залишається відносно безпечним регіоном України. Діти там мають спокійне усталене життя, відвідують навчальний заклад. Позивачем, яка майже з народження, в тому числі через тяжку хворобу матері, опікуються дітьми та має з ними міцний психологічний зв?язок, створені належні умови для їх виховання та розвитку. На цей час позивачу 61 рік, вона перебуває на пенсії, має бажання та можливість опікувати онуками. Між тим батько (відповідач) через те, що діти проживали з матір`ю, не має умов для проживання, виховання та розвитку дітей. Принаймні докази наявності у відповідача таких умов суду не надані. Більш того, зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться у місті Дніпрі, де щодня регулярна повітряна тривога, а також періодично відбуваються ракетні удари по інфраструктурі з боку російських військ, що становить небезпеку для життя та здоров`я дітей. Тому суд вважає, що позивач має перевагу у вихованні дітей порівняно з їх батьком, яким не налагоджені відносини з дітьми, не створені умови для їх проживання, навчання та розвитку, та який, працюючи за кордоном, навряд чи зможе створити таку турботу за дітьми як позивач, для якої після втрати дочки онуки є найближчими рідними особами. З середини січня 2023 року, тобто з часу смерті матері дітей, відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, проживає окремо від дітей, не приймає участі у їх вихованні. При цьому, визнавши у суді той факт, що проживання дітей з бабою відповідає найкращим інтересам дітей, відповідач питання щодо подальшого життя та виховання дітей ніяким чином не врегулював, нотаріально посвідчену довіреність на ім`я позивачки для можливості реалізації нею прав дітей, не видав, чим порушуються права та інтереси дітей, оскільки позивач не має можливості представляти їх інтереси, оформити державну допомогу на дітей, отримувати та використовувати аліменти на їх утримання тощо. Згідно з частинами 1-2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору має відповідати принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам було надано роз`яснення, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Отже, з урахування всіх обставин справи, суд вважає, що у якнайкращих інтересах дітей у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити та з метою визначення соціального статусу дітей застосувати такий захід як відібрання дітей від батька без позбавлення його батьківських прав та передання їх бабі [PERSON] . Суд переконаний, що з огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки відповідача, який на цей час як батько не може забезпечити дітям належні умови для проживання, навчання та розвитку, відібрання судом дітей від батька та передання їх бабі відповідає інтересам дітей. Таке втручання відповідає закону, має законну мету - захист інтересів дітей, є виправданим і пропорційним у демократичному суспільстві, оскільки після смерті колишньої дружини відповідач не виконує повною мірою свої обов?язки по вихованню дітей, не опікується ними, не налагодив з ними психологічний зв?язок, фактично переклавши свій обов?язок по вихованню дітей на позивача, тому таке втручання відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції, відібрання дітей у відповідача є виправданим втручанням у його сімейне життя. В свою чергу, відмова у позбавленні відповідача батьківських прав не позбавляє позивача в подальшому звернутися з позовом про позбавлення його батьківських прав, якщо він не зробить належних висновків та буде в подальшому ухилятися від виховання дітей. Ухвалюючи рішення про відібрання дітей від батька без позбавлення його батьківських прав та передаючи їх бабі, суд також вважає за доцільне вирішити питання щодо передачі дітей під опіку. Суд враховує, що відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється, зокрема, над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування. Згідно з частиною 3 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. В усіх інших випадках опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного (стаття 63 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих, житлових і майнових прав та інтересів дітей та осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до статті 11 цього Закону органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, надання опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, також визначено, що статус дитини-сироти надається дітям, у яких померли або загинули батьки, що підтверджується свідоцтвом про смерть; статус дитини, позбавленої батьківського піклування, надається дітям, які, зокрема, відібрані у батьків без позбавлення батьківських прав, що підтверджується рішенням суду (пункти 23-24 Порядку). Опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника (пункт 42 Порядку). Правилами опіки та піклування також визначено, що опіка (піклування) встановлюються над неповнолітніми дітьми, якщо батьки: померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими. Опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей у випадках, коли батьки, зокрема судом позбавлені батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні (п. 2.2 Правил). Згідно з пунктом 3.1 Правил опіки та піклування для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Переважне право серед кількох осіб, які бажають стати опікунами чи піклувальниками над однією і тією ж дитиною, надається: родичам дитини незалежно від місця їх проживання; особам, у сім`ї яких проживає дитина на час, коли стосовно неї виникли підстави щодо встановлення опіки чи піклування. Суд вважає, що призначення позивача [PERSON] опікуном дітей [PERSON] та [PERSON] відповідає інтересам останніх, не суперечить національному законодавству, узгоджується з вищенаведеною практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої обставини, за яких може виникнути необхідність передання дитини під опіку, можуть бути найрізноманітнішими, у зв`язку з чим у законі неможливо передбачити кожний окремий випадок. Враховуючи вищенаведене, а також те, що при розгляді справи судом установлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є особами, які позбавлені батьківського піклування, при цьому у справі немає обставин, які б перешкоджали позивачу бути їх опікуном, суд доходить до висновку, що з метою захисту прав малолітніх [PERSON] та [PERSON] над ними слід установити опіку, зобов?язавши орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області вирішити питання про призначення [PERSON] їх опікуном. При розподілі судових витрат, суд виходить із положень статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, суд у зв`язку з частковим задоволенням позову присуджує стягнути з відповідача в дохід держави половину ставки судового збору, що підлягала сплаті, а саме в розмірі 536 грн. 80 коп.

Outcome: approved