Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

12 жовтня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариств з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, у якому просив: - визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» укладений 05 листопада 2021 року; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь [PERSON] суму сплаченого авансу в розмірі 342539,01 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 38157,1 грн., пеню в розмірі 1839434,5 грн., а всього 2220130,6 грн.; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. В обґрунтування позову вказав, що 05 листопада 2021 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 березня 2022 року. Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 342539,01 грн., у тому числі ПДВ - 57089,84 грн., та сплачується [PERSON] в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України - гривні. Згідно пункту 2.3 Договору позивач сплачує в день підписання цього Договору відповідачеві в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок в розмірі 240659,91 грн., у тому числі ПДВ 40109,99 грн. На виконання зазначеного 08 листопада 2021 року позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 240659,91грн., 30 листопада 2021 р. - 101879,10 грн. , разом - 342539,01 грн. Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав, основний договір купівлі-продажу автомобілю між сторонами не укладено, чим відповідач прострочив виконання основного зобов`язання на 179 днів. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Позивачу стало відомо, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5. договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Отже відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. Вважає, що відповідач ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому. За таких обставин, вказував, що цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. В свою чергу, відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. З посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач вважає умови укладеного між сторонами 05 листопада 2021 року договору несправедливими, а сам договір нікчемним. Посилаючись на роз`яснення Верховного Суду України у листі №62-97 від 03 квітня 1997 року заявив про застосування індексу інфляції з квітня 2022 року по серпень 2022 року у сумі 342539,01 грн., а також на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №587/823/19 - про стягнення пені за 179 днів прострочки у розмірі 1839434,50 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.10.2023 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Через канцелярію суду надійшла заява представника позивача, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не попередив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі осіб, які не з`явилися та ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що 05 листопада 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг» укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП - 9918, предметом якого є зобов`язання укласти в майбутньому - до 31 березня 2022 року договір купівлі-продажу на належний відповідачу транспортний засіб Volkswagen Jetta Sel Premium, 2018 року випуску з номером шасі [NUMBER] . Згідно пункту 1.3 Договору відповідач гарантує, що на момент укладення основного договору транспортний засіб, визначений у п. п. 1.1 цього Договору, буде належати відповідачу та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Пунктом 1.4. Договору визначено, що [PERSON] стверджує, що володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики. У пункті 1.5. Договору вказано, що відповідач здійснив придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з позивачем. [PERSON] жодних заперечень та претензій щодо придбання транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має. За змістом пунктів 2.1 - 2.4 Договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за погодженою договірною ціною (вартістю) у розмірі 13079,00 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання Договору становить 342539,01 грн., у тому числі ПДВ - 57089,84 грн. Сторони домовилися про такий порядок проведення розрахунків за цим договором: [PERSON] на умовах передоплати сплачує в день підписання цього договору ТОВ «Везем Шиппінг» на розрахунковий рахунок 9189,00 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання Договору становить 240659,91 грн., у тому числі ПДВ - 40109,99 грн. Порядок проведення розрахунків може бути змінений за взаємною домовленістю сторін за умови обов`язкової оплати [PERSON] в день підписання цього договору відповідачу в якості завдатку більшої половини суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок. Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України. [PERSON] набуває право власності на транспортний засіб з моменту виконання умови, вказаної в пункті 3.1 цього Договору. Згідно пункту 4.1 Договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 05 листопада 2021 року, і діє до 31 березня 2022 року або до укладення основного договору. У договорі визначені також заяви та гарантії; відповідальність сторін - передбачена чинним законодавством України (без конкретних обставин, крім обумовлення неукладення основного договору та неотриманням транспортного засобу, а також невідповідності транспортного засобу заявленим продавцем власником на аукціоні характеристикам та стану); форс-мажор. На виконання зазначеного Договору позивач 08 листопада 2021 року сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 240659,91грн. згідно квитанції №0.0.2331172170.1, 30 листопада 2021 р. - 101879,10 грн. згідно квитанції №0.0.2360666610.1, разом - 342539,01 грн. Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільнимі відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до норм статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частин першої - другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Згідно з абзацем 1 частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Як визначено у частині другій, пункті 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. За змістом частини п`ятої цієї статті у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилалася на те, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9918 від 05 листопада 2021 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг», є недійсним з огляду на те, що під час укладення цього договору відповідач ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому, а також спонукав дати згоду на укладення правочину. У свою чергу, відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17, зазначається, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно з частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи умови, укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що підписавши договір та сплативши на користь відповідач частину коштів за вказаним договором, - позивач засвідчив факт розуміння значення і умови попереднього договору, та його правові наслідки; волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі; послуга, що надається за цим договором, обрана позивачем самостійно, свідомо та розумно, без впливу обману, помилки, що свідчить про безпідставність посилання позивача на те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману при укладенні оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу. Отже, позивач був ознайомлений зі змістом договору, особисто та усвідомлено підписав його, умови угоди містять необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання. Судом встановлено, що договір був укладений з урахуванням вільного волевиявлення позивача, про що свідчить його підпис в Договорі, при цьому, його сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, підписавши Договір, позивач ознайомився та погодився з його умовами, тим самим не заперечував щодо його умов, не вказавши, що його положення є несправедливими. Обравши способом захисту своїх прав визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, у тому числі, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його в майбутньому тощо. Саме невиконання чи неналежне виконання договору не є підставою для його недійсності, та, на переконання суду, стороною позивача обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що також свідчить про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним за викладених в позові обґрунтувань. Наведені у позовній заяві аргументи, що спірний договір слід тлумачити як надання послуг дилера через зміст п. 1.5 договору та те, що розрахунок вартості автомобіля складається із «вартості лоту+аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація», не доведені стороною позивача, оскільки докази того, що зазначені складові є елементами розрахунку вартості автомобіля, відсутні. Таким чином, зважаючи на викладене, зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не доведено порушення його прав, в зв`язку із укладенням договору та фактично обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. Позовні вимоги про стягнення авансу, інфляційних витрат та пені є похідними від вимог про визнання спірного договору недійсним, зважаючи на те, що недійсність правочину не обумовлює стягнення інфляційних витрат та пені, оскільки не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Правова підстава стягнення з відповідача індексу інфляції за період з квітня 2022 по серпень 2022 року у позові не вказана, також як і не обґрунтовано, які обставини недійсності (нікчемності) договору доводять момент виникнення у відповідача грошового зобов`язання та строк його прострочення. При цьому, вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання сторона позивача не заявляла. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №587/823/19 є безпідставними, оскільки предмет та підстави позову не є тотожними цій справі. За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин, встановивши відсутність порушень прав позивача, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed