Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м.. В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] померла [PERSON] , мати [PERSON] та [PERSON] . Післяї смерті матері була заведене спадкова справа №49/2022 приватним нотаріусом Лютик Роксоланою Василівною. Позивачем та його братом (Відповідачем-2) подано заяву про видачу свідоцтв на право на спадщину, а саме: на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою від 04.08.2023 №158/02-31 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Підставою відмови був той факт, що видача свідоцтва про право на спадщину можливе виключно за умови, що у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.07.1998, який був зареєстрований у виконавчому комітеті Головеської сільської ради Турківського району Львівської області. Даний шлюб був розірваний рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 24 січня 2022 року у справі №442/6724/21. Таким чином, після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частка у праві власності на вищевказану квартиру. Враховуючи те, що матері Позивача та Відповідача-2 належала частка у розмірі у праві власності на спірну квартиру Позивач в порядку спадкування має право на частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44.7 кв.м. З огляду на викладене, а також враховуючи ту обставину, що нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні спадкового майна, позивач вчинив усі дії, які були необхідними для видачі свідоцтва про право на спадщину, але з незалежних від нього причин у видачі такого їй було відмовлено, звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задоволити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник третьої особи подала до суду заяву про розгляд справи у її вістун ості, з приводу задоволення позову покладається на думку суду. За таких обставин суд визнав неявку відповідачів неповажною, провівши розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 26 лютого 2001 року, [PERSON] народився [INFO] , і його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Скороченої копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до Договору купівлі-продажу від 19 лютого 2004 року, [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності частка якої 1/1 на підставі Договору купівлі-продажу №214 від 19.02.2004. Як вбачається із копії спадкової справи №49/2022, заведеної 16 вересня 2022 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заяву про прийняття спадщини за законом написали спадкоємці [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із Повного витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, 14 липня 1998 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Головської сільської ради Турківського району Львівської області, номер актового запису 1. Відповідний шлюб був розірваний Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 24 січня 2022 року у справі № 442/6724/21. Звернувшись до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Лютик Р.В., [PERSON] отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.08.2023 року №158/02-31, підставою відмови був той факт, що видача свідоцтва про право на спадщину можливе виключно за умови, що відповідно до положень ч.1 -2 ст. 77 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, після смерті матері відкрилась спадщина до складу якої увійшла частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно ст. 66-69 Закону України "Про нотаріат", п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вимогами ст.392 ЦК України та наданих до неї роз`яснень у листі ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Окрім того, у згаданому листі зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що матері Позивача та Відповідача-2 належала частка у розмірі у праві власності на спірну квартиру, позивач в порядку спадкування має право на частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 44.7 кв.м З огляду на викладене, а також враховуючи ту обставину, що нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні спадкового майна, позивач вчинив усі дії, які були необхідними для видачі свідоцтва про право на спадщину, але з незалежних від нього причин у видачі такого їй було відмовлено, позов є підставним та підлягає до задоволення. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено повністю, то з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 2256 грн. Крім того, позивачем понесені витрати на правничу правову допомогу в розмірі 8000 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано суду такі документи: копія договору про надання правничої допомоги №25, орден на надання правничої (правової) допомоги, платіжну інструкцію №13/09/2023 з гідно з якою [PERSON] оплачено [PERSON] 3000 грн. витрат на правову допомогу, платіжну інструкцію №07/10/2023 з гідно з якою [PERSON] оплачено [PERSON] 3000 грн. витрат на правову допомогу, платіжну інструкцію №24/10/2023, з гідно з якою [PERSON] оплачено [PERSON] 2000 грн. витрат на правову допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, суд розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази, подані представником позивача, є підставою для відшкодування таких витрат, адже цей розмір доведений документально, співмірний зі складністю справи, обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, при цьому відсутні правові підстави для його зменшення. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] є неповнолітнім, суд позбавлений можливості встановити чи має останній дохід, а тому вважає, що судові витрати слід стягнути лише з [PERSON] .

Outcome: approved