Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Петрик В.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 26.06.2007 позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований у Стрийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. В шлюбі в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 09.08.2018 рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області розірвано шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу малолітня дочка залишилася проживати разом з позивачкою у квартирі за адресою: [ADDRESS] та на даний час навчається в третьому класі Стрийської гімназії. Оскільки дитина фактично постійно проживає з матір`ю, а тому звертаються до суду з даним позовом. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Третя особа правом подачі пояснень щодо позову не скористалася. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 21/ На запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру 27.09.2023 отримано відповідь про зареєстроване місце проживання відповідача /а.с. 22/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.09.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради про визначення місця проживання дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 23.10.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 23/. Ухвалою суду від 20.10.2023 задоволено клопотання представника позивачки про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с. 29/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.10.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради про визначення місця проживання дитини. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13.11.2023 /а.с. 36/. Ухвалою суду від 24.11.2023 внесено виправлення в мотивувальну частину ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.10.2023 /а.с. 71/. Ухвалою суду віл 24.11.2023 витребувано в Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради (82400, Львівська область, м. Стрий, вулиця Шевченка, 71) належним чином завірені копії матеріалів, що стосуються засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Стрийської міської ради, під час якого було прийнято рішення щодо відсутності спору між батьками про місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] /а.с. 70/. Розгляд справи по суті відбувся в судовому засідання за участі позивачки [PERSON] , її представника адвоката Петрика В.В. (в режимі відеоконференції). Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Петрик В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради подал клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Крім цього, суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження, виданим 08 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області, серії [NUMBER] /а.с. 12/. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 серпня 2018 року в цивільній справі № 456/983/18, провадження № 2/456/875/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано /а.с. 14-15/. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] /а.с. 9-10/. Згідно з довідкою Стрийської гімназії імені Героя України Тараса Бобанича № 130 від 11.09.2023 [PERSON] навчається в 3-А класі Стрийської гімназії імені Героя України Тараса Бобанича /а.с. 11/. З довідки ТзОВ «Декада-2000» № 1107 від 11.09.2023 судом встановлено, що [PERSON] з 13.07.2023 працює асистентом фармацевта в аптеці [ADDRESS] /а.с. 8/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В силу ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У свою чергу, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.08.2018. За час спільного проживання у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , котра після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою. Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивачка як у позовній заяві, так і поясненнях, наданих у судовому засіданні, аргументуючи обґрунтованість поданого позову щодо визначення місця проживання дитини з нею, покликається на те, що дочка проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, а тому визначення місця проживання дитини разом з нею відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Водночас, відповідач заперечень щодо позову не надав. Більше того, окремо поданою письмовою заявою визнав як підстави позову, так і позовні вимоги. Враховуючи зазначене, надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки [PERSON] належним чином обґрунтованими та мотивованими з огляду на таке. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року в справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] роживає за адресою: [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , в квартирі за місцем реєстрації /а.с. 9-10/. Крім цього, згідно з ч. 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З акту обстеження умов проживання, здійсненого фахівцями Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що дитині створено необхідні умови для проживання, всебічного розвитку та виховання. Квартира складається з двох кімнат, обладнана всіма комунікаціями. Помешкання облаштовано меблями та речами, що забезпечують комфортні умови проживання /а.с. 84/. Батько [PERSON] проживає окремо. Відтак судом встановлено обставини, які характеризують як батька, так і матір дитини, а також те, що відносини з матір`ю у дочки будуються на доброзичливій основі, дитина має достатньо одягу, іграшок, завжди доглянута, має хороший розвиток, соціально-побутові навички відповідають віку, стан здоров`я дитини, фізичний і психічний розвиток відповідає віку. Службою у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради не надано висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, оскільки відповідач позовні вимоги визнав. Разом з тим, проведено обстеження умов проживання матері та дитини, за результатом якого представник третьої особи при прийнятті судом рішення щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю поклався на розсуд суду. Між тим, відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини з матір`ю чи потребу розлучати таких. А тому в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме її інтересам, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому, враховуючи відсутність у прохальній частині позову вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача понесених судових витрат, а також відсутність відомостей про наявність підстав для застосування до [PERSON] вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за можливе залишити витрати зі сплати судового збору за позивачкою.

Outcome: approved