Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

03.10.2023 р. представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 18.11.1997 р. між брокером [PERSON] , який діяв на підставі договору доручення № 7 від 14.11.1997 р. в інтересах громадянина України [PERSON] (продавець) та брокером [PERSON] , діючою на підставі договору-доручення № 8 від 14.11.1997 р., що діяла в інтересах [PERSON] (покупець), за результатами біржових торгів, які відбулись на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД, був укладений договір № 2116 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який знаходився на земельній ділянці площею 525 кв.м. Житловий будинок належав продавцю на праві приватної власності на підставі рішення народного суду Шевченківського району м.Запоріжжя від 14.04.1980 р. номер справи 2-318. Правочин між сторонами був повністю виконаний: продавцем було звільнено житловий будинок, передано покупцю ключі, в свою чергу покупцем було сплачено узгоджену між сторонами договором суму за придбання вказаного житлового будинку. Заперечень чи зауважень сторони правочину не мали. Договір купівлі-продажу був посвідчений на біржі та зареєстований в ЗМБТІ. Таким чином, сторонами були виконані всі умови та у належний спосіб була здійснена реєстрація права власності на житловий будинок на ім`я покупця. З моменту реєстрації права власності, покупець разом з родиною володів та користувався вказаним житловим будинком. 12.12.1981 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер. Усі ці роки родина [PERSON] користувалась будинком та постійно мешкала у ньому. У встановлені діючим законодавством строки позивач звернулась для оформлення своїх спадкових прав до приватного нотаріуса Салтан В.В. 10.12.2020 р. позивачем була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що договір № 2116 купівлі-продажу нерухомості, оформлений на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД від 18.11.1997 р. та зареєстрований в ЗМБТІ 20.11.1997 р. в реєстровій книзі № 151 за р.№ 23740. Окрім того, нотаріусом було відмовлено спадкоємиці у видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя частину житлового будинку. Посилаючись на ст.ст.321, 392, 1296-1299 ЦК України, ст.ст.47, 153, 224, 227 ЦК України (в ред. 1963 р.), ЗУ «Про товарні біржі» за позовом представник просить визнати за [PERSON] право власності на частину у спільному майні подружжя на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою від 11.10.2023 р. відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження на 31.10.2023 р. 31.10.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 29.11.2023 р. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, в процесі розгляду справи направив до суду відзив на позов, за змістом якого рішення по справі відніс на розсуд суду (а.с.98-103). Третя особа приватний нотаріус Салтан В.В. направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію учасників судового розгляду, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що 12.12.1981 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.83). 18.11.1997 р. між брокером [PERSON] , який діяв на підставі договору доручення № 7 від 14.11.1997 р. в інтересах громадянина України [PERSON] (продавець) та брокером [PERSON] , діючою на підставі договору-доручення № 8 від 14.11.1997 р., що діяла в інтересах [PERSON] (покупець), за результатами біржових торгів, які відбулись на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД, був укладений договір № 2116 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який знаходився на земельній ділянці площею 525 кв.м. (а.с.13-14, 86). Відповідно до реєстраційного посвідчення Запорізького бюро технічної інвентаризації від 20.11.1997 р. (а.с.85зв.), було зареєстровано право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] на підставі договору № 2116, зареєстрованого на Запорізькій Універсальній Товарній Біржі «Україна» ЛТД. [INFO] [PERSON] помер (а.с.79зв.). Після смерті відкрилася спадщина до складу якої входить, зокрема, і будинок за адресою: [ADDRESS] . 15.10.2020 р. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (а.с.78зв.). З довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 20.10.2020 р. (а.с.87зв.), за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] з 12.02.1998 р. по 23.07.2020 р. (помер [INFO] ). Разом з ним на день смерті були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Донька [PERSON] - [PERSON] (а.с.а.с.84зв., 85) та мати спадкодавця [PERSON] (а.с.90), відмовились від прийняття спадщини у повному обсязі, про що подали приватному нотаріусу відповідні заяви (а.с.79, 88). 10.12.2020 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу винесена постанова про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя та право на спадщину у зв`язку із тим, що договір № 2116 купівлі-продажу нерухомості, був оформлений на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД від 18.11.1997 р. (а.с.11-12, 91зв.-92). Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у листопаді 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати законодавство та норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.1Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Ст.2 зазначеного Закону України встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Також відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Лише якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), що діяв на час укладення спірного правочину, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає подальшій реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Предметом даного спору є визнання за позивачем права власності на частину будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] та на частину згаданого будинку, як на частку у спільному майні подружжя [PERSON] . Зі змісту договору № 2116 купівлі-продажу від 18.11.1997 року вбачається, що цей договір був підписаний брокером [PERSON] , який діяла на підставі договору-доручення № 7 від 14.11.1997 р. з боку продавця [PERSON] , та брокером [PERSON] , що діяла на підставі договору-доручення № 8 від 14.11.1997 р. з боку покупця [PERSON] (а.с.13-14). По справі вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.11.1997 року, який посвідчений Запорізькою Універсальною Біржею «Україна» ЛТД, на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», не підлягав нотаріальному посвідченню. Вказаний договір купівлі-продажу від 18.11.1997 року був зареєстрований у Запорізькому бюро технічної інветаризації, а [PERSON] значиться власником будинку [ADDRESS] на підставі вказаного договору. По справі вбачається, що сторони договору купівлі-продажу дійсно досягли згоди щодо усіх умов цього договору, що підтверджується підписами сторін, усі зобов`язання за договором були виконані сторонами договору у повному обсязі, договір був зареєстрований на підставі ст. 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення даного правочину, а тому за життя [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок та правомірно ним володів і користувався. Оскільки за життя спадкодавця [PERSON] вказаний договір купівлі-продажу не був ніким оспорений, тому відсутні підстави піддавати сумніву належним чином зареєстроване у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, право власності спадкодавця на нерухомість. Ст.60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.2 ст.372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ч. 1, 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , як на частку у спільному майні подружжя, узгоджуються з положеннями наведених вище норм діючого законодавства та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Оскільки позивач набула право на спадкування після смерті чоловіка за законом, то у даному випадку, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, належним способом захисту її спадкових прав є саме спосіб, який обраний нею, це пред`явлення позову саме до Запорізької міської ради, як належного відповідача у даному спорі, оскільки відсутні інші особи, які заявляють про свої інтереси чи про порушені права щодо спірної частини будинку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.11.2021 року у справі №759/19779/18, згідно якої, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналізуючи надані позивачем докази у сукупності з положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку, що спадкоємець [PERSON] , у порядку, визначеному ч.1 ст.1269 ЦК України, прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] у зв`язку з чим вважає, що позов є доведеним, обґрунтованим, законним та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved