Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: 19.09.2023 року [PERSON] подала в Турківський районний суд Львівської області заяву, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, в якій просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю її з чоловіком - [PERSON] , [INFO] по день його смерті. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2023 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа. Предметом заяви є встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання, місце заподіяння шкоди, місце знаходження майна, місце розгляду первісного позову тощо. Справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки відповідно до ч.1 ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступає місце проживання заявниці. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ. Позиція особи, яка звернулася із заявою в суд. Заявниця свої позивні вимоги обґрунтовує тим, заявниця зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . 19.09.2009 року уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Від шлюбу нарожився син [PERSON] , [INFO] . З часу укладення шлюбу [PERSON] і [PERSON] постійно проживали за адресою [ADDRESS] в житловому будинку матері заявниці [PERSON] , ма спільний побут, взаємні права та обов`язки. [INFO] [PERSON] помер внаслідок нещасного випадку, пов`язаного на виробництві. Після отримання акту спеціального розслідування нещасного випадку заявниця звернулася із заявою про призначення та виплату одноразової допомоги на сім`ю та одноразової допомоги особі, яка перебувала на утриманні потерпілого. Однак у виплаті було відмовлено у зв`язку з тим, що реєстрація її місця проживання не співпадала з місцем реєстрації померлого потерпілого, у зв`язкуз чим вимушена звернутися в суд про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Позиція заінтересованої особи. Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області забезпечив представництво своїх інтересів при допомозі участі у справі свого представника, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи належним чином, в судових засіданнях участі не приймала. Заяви (клопотання) учасників справи. 19.09.2023 року заявницею подано заяву встановлення факту спільного проживання. 12.10.2023 року заінтересованою особою подано пояснення на заяву. 08.11.2023 року заінтересованою особою подано клопотання про розгляд справи у відсутність заінтересованої особи. 27.11.2023 року заявницею подано заяву про розгляд справи у її відсутність. 27.11.2023 року представником заявниці адвокатом Миньо М.М. подано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з наданням йому можливості подати додаткові докази. 06.12.2023 року представником заявниці адвокатом Миньо М.М. подано клопотання про поновлення строку для подання доказів та про долучення до справи доказів. 06.12.2023 року представником заявниці адвокатом Миньо М.М. подано клопотання про проведення розгляду справи у відстність завниці та представника. 06.12.2023 року заінтересованою особою подано клопотання про розгляд справи у відсутність заінтересованої особи. Інших клопотань і заяв від заявника та заінтересованої особи на адресу суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 25.09.2023 року прийнято до розгляду заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Судове засідання про справі призначалося 09.10.2023 року, 24.10.2023 року, 08.11.2023 року, 27.11.2023 року, 06.12.2023 року. Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я, а також телефонограмами. Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно вимог ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст.129 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року). Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено шляхом дослідження матеріалів справи сторін по справі, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.09.2009 року, про що підтверджує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Згідно відмітки в паспорті громадянина України, а також витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована [ADDRESS] . [INFO] в [PERSON] і [PERSON] народилася дитина [PERSON] , який зареєстрований [ADDRESS] згідно витягу з реєстру територіальної громади. [INFO] [PERSON] помер, про що підтверджує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно відмітки в паспорті громадянина України [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] . Згідно довідки органу місцевого самоврядування [PERSON] і її син [PERSON] перебували на утриманні померлого чоловіка [PERSON] . Актом обстеження житлово-побутових умов [PERSON] встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] фактично проживав [PERSON] разом зі своєю сім`єю, оскільки вели спільного господарство з вересня 2009 року без реєстрації. Дослідженими судом фото таблиць підтверджено факт спільного св`яткування [PERSON] , її сином [PERSON] і [PERSON] урочистостей, релігійних свят, спільного проведення дозвілля в с. Нижня Яблунька Самбірського району Львівської області. Посвідченими старостою с.Нижня Яблунька Самбірського району поясненнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджено, що [PERSON] , як чоловік [PERSON] , після одруження переїхав до дружини в с. Нижня Яблунька Самбірського району Львівської області, де після народження спільного сина [PERSON] сім`я постійно проживала разом, вела господарство, на утриманні в [PERSON] перебували [PERSON] і син [PERSON] . Судом також встановлено, що із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю звернулася [PERSON] . В судовому засіданні досліджено письмові докази сторін по справі - свідоцтво про народження [PERSON] , свідоцтво на одруження, світлини-фотографії, пояснення сусідів-односельців. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обгрунтування заявлених вимог, суд вирішує дану справу з врахуванням наступних мотивів та норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлене законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У Сімейному кодексі України поняттям «сім`я» охоплено склад осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За приписом ст. 21 Сімейного кодексу України під шлюбом розуміється сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Законом визначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Фактичне співжиття осіб, котрі проживають спільно, може бути встановлено виключно рішенням суду. В даній категорії справ суд зобов`язаний досліджувати докази встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01.01.2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; довідки з місця проживання, фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного та ін. Особливе місце у доказуванні певних обставин у цій категорії справ займають факти спільних подорожей і відпочинку, спільна присутність на святах, показання свідків. За судовою практикою можна зазначити, що спільні подорож чоловіка та жінки підтверджують факту спільного проживання, підтверджує наявність відносин як чоловіка та жінки, факт спільного відпочинку свідчить про наявність про утворення родини та спільність побуту, про наявність взаємних прав та обов`язків між чоловіком і жінкою, які притаманні подружжю. Показання свідків і спільні фотографії можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та. Судовою практикою підтверджено, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки. Щоб встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні цьому поняттю. Тобто, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти, мають певні права та обов`язки тобто передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) містить правовий висновок, згідно якого вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки Що стосується вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, то судом встановлено наступне. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Судом встановлено, а також при юридичній констатації судом факту встановлення проживання сторін по справі однією сім`єю враховано те, що сторони по справі почали спільно проживати однією сім`єю з часу одруження - з вересня 2009 року. Також судом встановлено, що спільне проживання у сторін по справі за адресою [ADDRESS] тривало до 03.09.2022 року, до часу смерті [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] проживав без реєстрації за адресою [ADDRESS] і термін спільного проживання становить більше п`яти років. Факт спільного проживання підтверджено свідками, а також інформацією, яка міститися на спільних світлинах-фотографіях сторін по справі. Судом встановлено, що сторони по справі тривалий час проживали спільно за однією адресою - [ADDRESS] , збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх особистих речей, зокрема щоденного побутового вжитку. Судом також встановлено, що в період тривалого часу спільного проживання за однією адресою - [ADDRESS] , сторони утримували житло, в якому вони проживали, як своє основне місце проживання, до такого житла відносилися як до власного, оскільки утримували таке житло щоб воно було придатним для проживання, здійснювали систематичні сплати комунальних послуг, здійснювали спільні витрати на його утримання, не призводили до виникнення будь-якої заборгованості. На переконання суду в діях сторін по справі проявилися ознаки спільного ведення домогосподарства, оскільки сторони по справі тривалий час спільного проживали за однією адресою - [ADDRESS] , за час проживання забезпечували себе, а також дитину усім необхідним для життя, на обліку як малозабезпечені не перебували, на обліку як особи, які соціально незахищені не перебували, по мірі можливості займалися городництвом, вирішували питання за спільної згоди витрачання коштів на утримання жила. Факти спільного відпочинку, спільна регулярна привселюдна присутність на релігійних святах, на святкуваннях дат визначих та релігійних, що підтверджено фотознімками також вказує про факт наявності відносин у сторін по справі і спільного проживання, на факт існування родини, про наявність взаємних прав та обов`язків стосовно дитини, які притаманні батькові і матері. Судом також враховано те, що крім власне факту спільного проживання, є необхідність доведення факту наявності в сторін спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин і спільного проживання. Суд прийшов до переконання, що сторони перебували у вказаний період у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали, оскільки у вказаний період між ними були стосунки як між чоловіком і дружиною, в їх свідомих діях наявні ознаки юридичної визначеності по досягненню мети і поняття шлюбу - історично зумовленим узаконенням суспільної форми людських відносин і які узаконені державою з утвердженням обрядовості відносин, в якому би були чітко визначені права та обов`язки один відносно одного і дітей. Вище вказане враховано судом, у зв`язку з чим суд приходить до переконання що вимогу про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з чоловіком [PERSON] , [INFO] по день його смерті слід задовольнити. Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29). Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-8 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У рішенні Конституційного суду України № 12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України. Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року № R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D). Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях. Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір. Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат. В поданій заяві заявниця не просить стягнути судові витрати. Згідно долученого оригіналу квитанції № 212 від 18.09.2023 року вбачається, що заявницею було оплачено судовий збір за одну вимогу у сумі 536,80 грн за подання до суду заяви. Вимогами п.7 ст.294 ЦПК України передбачено, що при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, зважаючи на вимоги процесуального закону, суд вирішив не відшкодовувати заявнику судові витрати.

Outcome: approved