Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

29.06.2023 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову суму за договором позики в розмірі 9 970 415 гривень 68 копійок, з урахуванням індексу інфляції, пені та сто відсотків річних. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем, за згодою дружини останнього, укладено договір позики від 23.11.2021 року. Згідно вказаного договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у приватну власність грошову суму у розмірі 1 669 040 грн. 00 коп., що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 62000.00 доларів США, відповідач зобов`язується повернути в строк на умовах, передбачених договором, зазначену позику, а саме до 23.11.2022 року. [PERSON] вказав, що на момент подання позовної зави до суду, відповідач жодних коштів на рахунок погашення заборгованості за договором позики не повернув, таким чином заборгованість, яка виникла з 24.11.2022 року становить 2 267 253. 20 грн., що в еквіваленті становить 62 000.00 доларів США. Відповідно до умов договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики позикодавцю, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % процентів річних від простроченої суми, пеню у розмірі 1.5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожен день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов договору позики грошей від 23.11.2021 року. Загальна сума заборгованості станом на 31.05.2023 рік становить 9 970 415 грн. 68 коп., яка складається: сума боргу станом на 24.11.2022 року - 2 267 253 грн. 20 коп.; інфляція за весь час прострочення - 101 497 грн. 32 коп.; 100 % річних від простроченої суми - 1 174 002 грн. 34 коп.; пеня 1.5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожен день прострочення - 6 427 662 грн. 82 коп. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити позов та стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 13.07.2023 року відкрито позовне провадження за правилами загального позовного провадження. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 14.02.2024 року. В судове засідання 05.12.2023 року позивач та його представник не з`явились. 05.12.2023 року від представника позивача надійшла на адресу суду заява про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.73-74). Відповідач у судові засідання 11.09.2023 року, 19.10.2023 року та 05.12.2023 року також не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, так на його адресу направлялась ухвала про відкриття провадження по справі з зазначенням дати судового засідання, про свідчить список рекомендованих відправлень, та судові повістки на 19.10.2023 року та 05.12.2023 року, однак конверти повернулись з відповідними відмітками (а.с.52,65), також виклик здійснювався через оголошення на веб сайті(а.с.70). Відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавав, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, а тому на підставі ст.128-130 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), особа вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа [PERSON] у судові засідання 11.09.2023 року, 19.10.2023 року та 05.12.2023 року також не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, на її адресу направлялась повістка про виклик до суду, конверт також повернувся з відповідною відміткою (а.с.55), також повідомлялась про судове засідання за допомогою повідомлення у додаток «Viber», що підтверджується довідкою про доставку повідомлення (а.с.71). Третя особа [PERSON] у судові засідання 11.09.2023 року, 19.10.2023 року та 05.12.2023 року не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, на його адресу направлялась повістка про виклик до суду, конверт також повернувся з відповідною відміткою (а.с.56), повідомлявся про судове засідання за допомогою повідомлення у додаток «Viber», що підтверджується довідкою про доставку повідомлення (а.с.72). Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача, третіх осіб та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Врахувавши думку представника позивача, викладену ним в його письмовій заяві, відсутність відповідача, третіх осіб, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 23.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у приватну власність грошову суму в розмірі 1 669 040.00 грн., що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 62000.00 доларів США. Дружина [PERSON] надала згоду на укладення вказаного договору позики (а.с.17-18). Згідно розписки від 23.11.2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти та зобов`язується повернути їх позикодавцю згідно графіку погашення заборгованості, у разі неповернення суми позики, відповідач несе відповідальність своїм нерухомим майном (а.с.19-21). 24.11.2022 року [PERSON] надсилалась вимога про усунення порушення вимог договору позики грошей (а.с.23), проте остання залишилась без відповіді. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України по справі № 564/2736/15-ц від 28 листопада 2018 року. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанняним грошового зобов`язання. Отже, знайшов підтвердження той факт, що відповідач станом на день розгляду справи свої зобов`язання за договором позики в обумовлений сторонами термін не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг за вказаним договором та розпискою, який станом на 24.11.2022 року становить 62000 дол США * 36.5686 грн (офіційний курс долара НБУ) = 2267253,20 грн. В той же час, суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, пенею та інфляційними витратами. Суд вважає зменшити розмір заборгованості за простроченими відсотками, пенею та інфляційними витратами з 7 703 162. 48 грн. (інфляція за весь час прострочення - 101 497 грн. 32 коп.; 100 % річних від простроченої суми - 1 174 002 грн. 34 коп.; пеня 1.5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожен день прострочення - 6 427 662 грн. 82 коп.) до 225 350,72 грн., з наступного. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обв`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності спорінодному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Положеннями ст.ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності, як і принципу справедливості, є прямою вимогою закону до договору. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Так, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. З огляду на вказані положення, суд вважає, що нарахування заборгованості за простроченими відсотками, пенею та інфляційними витратами у розмірі 7 703 162. 48 грн., які фактично в 3,5 рази перевищує заборгованість за договором позики, також може свідчити на не справедливі умови договору та фактично є надмірним тягарем для відповідача щодо сплати позики, а тому суд вважає зменшити їх у цій частині до 225 350 грн 72 коп, що буде достатнім для компенсації позивачу. При оцінці наслідків порушення зобов`язань відповідача за договором позики, застосовуючи принципи добросовісності, розумності і справедливості, враховуючи відсутність чіткого нормативно закріпленого механізму зменшення розміру зобов`язань, суд вважає можливим і необхідним зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення загальної суми з 9 970 415. 68 грн. до 2 492 603. 92 грн. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 13420.00 грн, який він просить стягнути з відповідача на його користь. З урахуванням задоволення позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 3355.00 грн. відповідно до пропорційне задоволених вимог.

Outcome: partial