Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 23.07.2004 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №55. Із кінця 2021 року шлюбно-сімейні стосунки між ними припинені, проживають окремо. 01.11.2023 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська судом ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] , який після припинення шлюбно-сімейних стосунків проживає разом зі позивачем, за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач у позові, участі у вихованні сина матір взагалі не приймає. Будь-яких перешкод у спілкуванні сина із матір`ю ним не чиняться, син почувається спокійною та захищеною поруч зі позивачем, бо знаходиться зі ним у тісному контакті. Позивач, як батько дитини, приділяє багато уваги здоров`ю та розвитку дитини, проте, питання щодо проживання сина з батьком не врегульоване. Мати дитини, [PERSON] , не має матеріальної можливості надавати допомогу на утримання сина, оскільки не працевлаштована та повідомила, що має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон. Позивач посилається на те, що враховуючи, що син постійно проживає з ним, в інтересах дитини за доцільне буде визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , про що просив суд у даному позові. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додав також, що на теперішній час шлюб між сторонами розірвано, відповідач виїхала за кордон разом зі старшою спільною донькою, яка є інвалідом дитинства. З сином відповідач спілкується по телефону, через соціальні мережі, мінімально приймає участь в утриманні сина, яке виражене у подарунках. Позивач пояснив також, що на час розгляду справи він звільнений з військової служби у запас за сімейними обставинами. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. У матеріалах справи міститься заява [PERSON] , посвідчена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І., відповідно до змісту якої відповідач підтвердила, що на теперішній час її син [PERSON] проживає разом з батьком та знаходить на його утриманні. Просила розгляд справи проводити без її участі, позов визнала в повному обсязі. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. Шлюб між сторонами розірвано, спільне проживання припинено. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання родини від 18.10.2023 року дитина проживає разом з батьком [PERSON] , бабою і дідом. Вихованням та утриманням дитини займається батько, мати з родиною на час проведення обстеження не проживає. Хлопець дистанційно навчається в Запорізькому колегіумі № 98. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 3 статті 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ізстаттею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При винесенні даного рішення судом також враховується висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2011р.н., з позивачем [PERSON] . Суд вважає вказаний висновок обґрунтованим, оскільки він складений за результатами ретельної перевірки умов життя малолітньої дитини і повністю узгоджується із обставинами, безпосередньо встановленими судом під час судового розгляду. Отже, суд вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Незважаючи на принцип ст. 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON] з батьком якнайкраще буде відповідати інтересам дитини з урахуванням його віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб, оскільки забезпечить його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому, суд вважає за доцільне не зазначати конкретне місце проживання позивача з дитиною, оскільки громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на території України, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial