Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

14.06.2022 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про розподіл майна подружжя до відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19.06.2023 року позовну заяву залишено без руху в зв`язку з виявленим недоліками. 10.07.2023 року позивачем усунені виявлені недоліки. 17.07.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 18.07.2022 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 16.10.2023 року. 16.10.2023 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений на 05.12.2023 року в зв`язку з неявкою відповідача. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 05.12.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить: поділити майно, що є їх спільною власністю грошові кошти в сумі 803\~655 грн. 72 коп., які зберігаються у відповідача [PERSON] , виділивши [PERSON] , 401\~827.86 грн., а 4306 827.86 грн. стягнути з відповідачки на його користь. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: з 2011 року він та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 15.01.2015 року він та відповідачка зареєстрували шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1 від 15.01.2015 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] і доньку [PERSON] , [INFO] . Через постійні конфлікти та суперечки їхнє життя стало нестерпним. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірваний. Угоди щодо добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто. В березні 2022 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України. Вони з дружиною домовились про те, що він буде перераховувати їй основну частину свого грошового забезпечення військовослужбовця, а вона зберігатиме ці гроші на своєму рахунку для подальшого придбання будинку, в спільну сумісну власність подружжя, в якому вони будуть мешкати разом з дітьми. За час перебування на військовій службі він подав рапорт командиру військової частини для перерахування його грошового забезпечення на рахунок відповідачки. Так на рахунок [PERSON] , на підставі його рапорту № 198 від 14.03.2022 року за період з 05.04.2022 року по 23.06.2022 року було перераховане грошове забезпечення в сумі 270 402.75 грн. Потім за клопотанням дружини, він перераховув гроші на рахунок її старшої доньки від першого шлюбу [PERSON] , яка в свою чергу перераховувала грошові кошти на картковий рахунок дружини На підставі його рапорту № 891 від 23.06.2022 року за період з 24.06.2022 року по 23.08.2022 року було перераховане грошове забезпечення в загальній сумі 225\~581.66 грн. на картковий рахунок [PERSON] ,, яке вона перерахувала на картковий рахунок [PERSON] , на загальну суму 187\~578.45 грн. Після цього на підставі його рапорту № 1616 від 16.08.2022 року за період з 24.08.2022 року по 30.11.2022 року було перераховане грошове забезпечення в загальній сумі 345\~674.53 грн., на рахунок [PERSON] . Таким чином за весь вищезазначений період ним були перераховані кошти на рахунок дружини , [PERSON] ,. в сумі 803 655.72 грн. Оскільки вони перебували в шлюбі, ці грошові кошти є спільним майном подружжя. Призначались вони для зберігання та подальшого придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї. На даний час шлюб між ними розірваний. Відповідачка не бажає йому в добровільному порядку повернути половину перерахованих коштів, тому вважає,що дані грошові кошти повинні бути поділені в судовому порядку, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення, фактично викладені в позовній заяві, просили їх задовольнити. Також пояснили, що відповідачка не лише не бажає повернути позивачеві половину перерахованих їй грошових коштів, а навіть не використовує їх на утримання дітей. Оскільки діти проживають разом зі старшою донькою відповідачки і на даний час вирішується питання про позбавлення відповідачки батьківських прав. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті с удової влади. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.01.2015 року. Шлюб між сторонами був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1 що підтверджується копіє свідоцтва про шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] і доньку [PERSON] , [INFO] . 14.04.2023 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами був розірваний. Рішення суду набрало законної сили 16.05.2023 року. зазначені обставини підтверджуються рішенням суду. Судом встановлено, що в період шлюбу сторони набули у власність майно, а с аме грошові кошти. Так, судом встановлено, що в березні 2022 року позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України, що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] від 25.05.2023 року № 1189 За доводами позивача вони з дружиною домовились про те, що він буде перераховувати їй основну частину свого грошового забезпечення військовослужбовця, а вона зберігатиме ці гроші на своєму рахунку для подальшого придбання будинку, в спільну сумісну власність подружжя, в якому вони будуть мешкати разом з дітьми, дані обставини відповідачкою не спростовані належними та допустимими доказами. Факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідачки підтверджується наступними доказами. За час перебування на військовій службі позивач подав рапорт командиру військової частини для перерахування його грошового забезпечення на рахунок відповідачки. Так на рахунок [PERSON] , на підставі його рапорту № 198 від 14.03.2022 року за період з 05.04.2022 року по 23.06.2022 року було перераховане грошове забезпечення в сумі 270 402.75 грн. Потім за клопотанням дружини, позивач перераховув гроші на рахунок її старшої доньки від першого шлюбу [PERSON] , яка в свою чергу перераховувала грошові кошти на картковий рахунок дружини. На підставі рапорту позивача № 891 від 23.06.2022 року за період з 24.06.2022 року по 23.08.2022 року було перераховане грошове забезпечення в загальній сумі 225 581.66 грн. на картковий рахунок [PERSON] ,, яке вона перерахувала на картковий рахунок [PERSON] , на загальну суму 187 578.45 грн. Після цього на підставі рапорту позивача № 1616 від 16.08.2022 року за період з 24.08.2022 року по 30.11.2022 року було перераховане грошове забезпечення в загальній сумі 345 674.53 грн., на рахунок [PERSON] , що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] від13.01.2023 року № 100. Факт перерахування грошових коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] , в сумі 187 578.45 грн. підтверджується копіями платіжних інструкцій про переказ грошових коштів. На підставі вищевказаних доказів, судом встановлено, що позивачем були перераховані кошти на рахунок дружини, [PERSON] ,. в загальній сумі 803 655.72 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 2 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. \~Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Судом встановлено, що за період з 05.04.2022 року по 30.11.2022 року позивачем переведено на рахунок відповідачки, [PERSON] , отримане грошове забезпечення військовослужбовця в загальній сумі 803 655.72 грн. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю сторін, [PERSON] , і [PERSON] , оскільки були придбані в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спір між сторонами за поданою позовною заявою суд виходячи з того, що грошові кошти 803 655.72 грн., які перераховані позивачем на рахунок відповідача, є спільною сумісною власність подружжя [PERSON] . Дані кошти були перераховані на рахунок відповідачки, тобто перебувають у її володінні. Дані обставини відповідачкою не спростовані належними і допустимими доказами. Оскільки згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст. ст. 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог суд вважає за можливе стягнути із відповідачки на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 018 (чотири тисячі вісімнадцять ) грн.., 28 коп.

Outcome: approved