Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами та єдиними спадкоємцями за законом майна матері - [PERSON] (далі - спадкодавець) померлої [INFO] . 22 липня 2021 року співпозивачі, як спадкоємці першої черги, звернулися до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенка А. Г. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, внаслідок чого заведено спадкову справу № 83/2021 на майно померлої [INFO] [PERSON] , що складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] і житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 28 жовтня 2022 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом відмовлено співпозивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на після [PERSON] через те, що в житловому будинку [ADDRESS] на момент смерті разом із померлою зареєстрований [PERSON] , спадкоємцями не надано документи, які підтверджують ступінь спорідненості [PERSON] (який зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем) з [PERSON] , або відсутність родинного зв`язку. Позивачі заперечують проти висновку приватного нотаріуса, вказуючи, що [PERSON] ніколи не проживав у житловому будинку [ADDRESS] та не може вважатися таким, що прийняв спадщину після [PERSON] . Вказують, що [PERSON] є рідним племінником померлої [PERSON] , двоюрідним братом співпозивачів по лінії матері, який був зареєстрований [PERSON] на його прохання, оскільки відповідач проживав в орендованому житловому приміщенні, власники якого відмовили [PERSON] у тимчасовій реєстрації. Крім того, з 2020 року [PERSON] постійно проживає та працює за кордоном. Водночас, реєстрація [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] створює перешкоди позивачам для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом та оформлення спадку в позасудовому порядку. Вказують, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням факту прийняття спадщини, крім того на момент відкриття спадщин відповідач не проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] протягом достатньо тривалого часу до цього та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав. Крім того, позивачі позбавлені можливості реалізувати своє законне право на отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після [PERSON] , оскільки наявна помилка в адресі успадкованого об`єкта нерухомості, виявлена при порівнянні відомостей витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 1727872048 від 05 липня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1865833712119 та довідки Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 4773 від 22 жовтня 2021 року видану відносно місця реєстрації померлої на запит приватного нотаріуса, відмітки про реєстрацію місця проживання позивача [PERSON] , яка зареєстрована та фактично проживає за місцем реєстрації. Зокрема, згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права| власності від 05 липня 2019 року запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номері запису про право власності: 32269430, дата державної реєстрації: 03 липня 2019 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1865833712119, власник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , опис об`єкта: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості (кв.м.): загальна площа 99,9 кв.м, житлова площа складає 33, Опис : А-житловий будинок, Б-літній душ, В-вбиральня, № 6-І - споруди, за адресою: [ADDRESS] . Підставою реєстрації права власності вказано: Технічний паспорт, серія та номер: 447, видавник: ТОВ «ПРИВАТЗЕМЛЕБУД», Довідка, серія та номер: 38-17, видана 24 січня 2019 року, видавник: Начальник відділу містобудування та архітектури-головний архітектор І.В. Майстренко. Як убачається з інформації листа - відповіді Виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі начальника управління по роботі з активами В. Березнем, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи, станом на 29 грудня 2012 року, власником будинку за адресою: [ADDRESS] є інша особа. Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи станом на 29 грудня 2012 року, власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , право власності на ім`я [PERSON] в БТІ не зареєстровано. Вказане свідчить, що до Державного реєстру прав вносилися відомості/записи на підставі документів наданих заявником [PERSON] , яка померла [INFO] , з невірними даними, які впливають на права третіх осіб, а отже помилку допущено не з вини суб`єкта державної реєстрації, а з вини заявника, яка надала державному реєстратору довідку серія та номер 38-17 від 24 січня 2019 року і виправити допущену помилку у відомостях ЄДР як технічну помилку не можливо через смерть власниці. Тому спадкоємці [PERSON] та [PERSON] змушені здійснювати виправлення до адреси на підставі судового рішення. Постановленою суддею ухвалою від 02 січня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, окрім іншого - встановлено строк для подання відзиву. Постановленою судом ухвалою в підготовчому засіданні 21 лютого 2023 року задоволено клопотання представника позивачів, витребувано докази спадкову справу щодо [PERSON] , померлої [INFO] . Копію витягу зі спадкової справи отримано 18 квітня 2023 року. Постановленою судом ухвалою в підготовчому засіданні 13 квітня 2023 року, з урахуванням постановленої судом ухвали від 18 квітня 2023 року про виправлення описки, задоволено клопотання представника позивачів, зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати суду інформацію стосовно перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] за період з 01 грудня 2020 року по 14 жовтня 2021 року, із зазначенням пунктів перетину державного кордону. Докази отримано судом 11 травня 2023 року. Постановленою судом ухвалою в підготовчому засіданні 14 червня 2023 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенка А. Г. надати суду належним чином засвідчену та в\~повному обсязі копію спадкової справи № 83/2021, відкритої після смерті [PERSON] . Докази отримано судом 24 липня 2023 року. В підготовчому засіданні 05 вересня 2023 року задоволено клопотання представника позивачів, долучено докази у справі. Постановленою судом ухвалою від 05 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 01 грудня 2023 року визнано поважними причини пропуску строку та долучено докази, подані представником позивача, судом в порядку ч. 7 ст. 81, ст. 84 ЦПК України, отримано докази з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] . Під час судового розгляду позивачі, кожен окремо, представник позивачів позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, указаних у ньому. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Підстав неявки до суду не пояснив. Заяв, клопотань не подавав. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися повторно. Від приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенка А. Г. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новомосковської міської ради підстав неявки не повідомив. Пояснень щодо позову від третіх осіб не надходило. Неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи відсутність заперечень позивачів, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступних висновків. Відповідно до\~належним чином\~засвідченої копії\~свідоцтва про\~народження серії\~ [NUMBER] \~від 16\~липень 1974\~року,\~ [INFO] у\~батьків:\~ [PERSON] та\~ [PERSON] народилася\~донька -\~ [PERSON] /а.с.111, 131/. Згідно з належним чином засвідченою копією\~свідоцтва про\~народження серії\~ [NUMBER] \~від 02\~березня 1979\~року,\~ [INFO] у\~батьків:\~ [PERSON] та\~ [PERSON] народилася\~донька -\~ [PERSON] /а.с.117, 129/. Відповідно до належним чином засвідченої копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30 квітня 1999 року, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.110, 130/. Відповідно до\~належним чином\~засвідчених копій\~свідоцтва про\~укладення шлюбу\~серії [NUMBER] \~від 06\~листопада 1993\~року /а.с.109/, свідоцтва про\~розірвання шлюбу\~серії [NUMBER] \~від 05\~лютого 2003\~року /а.с.112,\~132/, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 червня 2006 року /а.с.113, 134/ [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно з\~належним чином\~засвідченими копіями\~витягів з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно про\~реєстрацію права\~власності №\~172782048\~від 05\~липня 2019\~року /а.с.30/,\~№ 170895981\~від 19\~червня 2019\~року /а.с.143/,\~відповіді №\~344750\~від 01\~грудня 2023\~року на\~запит суду\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно,\~ [PERSON] на\~праві власності\~належали: житловий будинок\~загальною площею\~22\~кв.м,\~з яких\~житлова площа\~складає 12,4\~кв.м\~та господарських\~будівель і\~споруд:\~опис:\~А-житловий\~будинок,\~Б -сарай, В - вбиральня, № 1 - споруда, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі технічного паспорту серії та номер: 434, виданого 17 травня 2019 року, видавник: ТОВ «Приватземлебуд», довідки, серія та номер: 878, виданої 04 січня 2019 року начальником відділу містобудування та архітектури головним архітектором І. В. Майстренко та житловий будинок загальною площею 99,9 кв.м, з надвірними будівлями і спорудами, з яких житлова площа складає 33 кв.м. та господарських будівель і споруд, опис: А-житловий будинок, Б - літній душ, В - вбиральня, № 6-1 - споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відомості про житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі технічного паспорту серія та номер: 447, виданого ТОВ «Приватземлебуд», довідки, серія та номер: 38-17, виданої 24 січня 2019 року начальником відділу містобудування та архітектури головним архітектором І. В. Майстренко. При цьому, із засвідченої копії відповіді Комунального підприємства «Новомосковського міжрайонного бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 344 від 22 листопада 2022 року № 344 /а.с.31/ вбачається, що відповідно до інвентаризаційної справи станом на 29 грудня 2012 року власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , право власності на ім`я [PERSON] в БТІ не зареєстроване. Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи, станом на 29 грудня 2012 року власником будинку за адресою: [ADDRESS] є інша особа. [INFO] [PERSON] померла (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 квітня 2021 року) /а.с.15/. Згідно з копією відповіді головного спеціаліста відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 4773 від 22 жовтня 2021 року, на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.29/. З отриманої судом копії спадкової справи вбачається, що: 22 липня 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] /а.с.101/; 28 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину /а.с.103, зворот/; 28 жовтня 2022 року нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с.16, 104/. Підставою відмови вказано те, що згідно з довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 4773 від 22 жовтня 2021 року [PERSON] є таким, що фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Заявниками не надано документів, які підтверджують ступінь споріднення [PERSON] з померлою [PERSON] , відсутності родинного зв`язку. Також судом досліджено відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, згідно з якою у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» містяться відмітки про в`їзд [PERSON] на територію України 21 грудня 2020 року та виїзд з території України 16 лютого 2021 року /а.с.75/. Крім того, з засвідченого перекладу заяви суб`єкта, який діє в якості агентства тимчасового працевлаштування, як тимчасовому працівнику вбачається подання до Повітового управління праці в місті Краснистан Республіка Польща запиту на працевлаштування на підприємстві ПТ «Прадос» у період з 01 лютого 2021 року по 01 травня 2021 року в с. Тересін Республіка Польща громадянина України [PERSON] /а.с.23-24, 94-96/. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з такого. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). За положеннями ст. 77 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами 2 4, 8, 9 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Щодо вимог про встановлення факту непроживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини та визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) указано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Заявляючи вимоги про встановлення факту непроживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання відповідача таким, що не прийняв спадщину після смерті спадкодавця, виходячи зі змісту позову, позивачі фактично намагаються довести те, що лише вони є спадкоємцями померлої [PERSON] . Водночас, вимога про встановлення факту постійного непроживання відповідача зі спадкодавцем за місцем відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину, не є належним способом судового захисту позивачів у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки не передбачена нормами цієї статті та положеннями Книги Шостої ЦК України «Спадкове право». Вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у справі № 592/7860/17 (провадження № 61-43757св18). За таких обставин, належним способом захисту у такому випадку є звернення спадкоємців про визнання права на спадщину, що фактично є предметом спору у цій справі з огляду на інші позовні вимоги. Оскільки обрання позивачами неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні цих позовних вимог. Щодо позовних вимог про визнання права власності. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). При цьому, слід ураховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (див. постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ст. 1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч. 2 ст. 1274 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Так, матеріалами справи підтверджено що позивачі своєчасно звернулися з заявами про прийняття спадщини після [PERSON] у шестимісячний строк, нотаріусом отримано відповідь, яка вказує на реєстрацію, в тому числі і відповідача за місцем реєстрації спадкодавця. Водночас, отримані судом докази (відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України) свідчать, про відсутність факту постійного (більше року) проживання, [PERSON] разом з померлою, внаслідок чого відповідач не може вважатися таким, що прийняв спадщину в розумінні ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки за встановлених обставин місце реєстрації відповідача і місце його постійного проживання є відмінними один від одного. При цьому суд виходить також і з відсутності доказів, які вказують на наявність родинних відносин між відповідачем та спадкодавцем. За таких обставин, враховуючи підтвердження реєстрації за спадкодавцем нерухомого майна, рівності часток у праві спадкування спадкоємців першої черги відповідачів, відсутності підстав для відступу від рівності часток, відмови нотаріуса від видачі свідоцтв про право власності з підстав фактичного висновку про наявність ще одного спадкоємця, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позов у частині виправлення виявленої помилки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення змін до запису в Державному реєстрі суд виходить з такого. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон) державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Одночасно з вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном, яка передбачає набуття речового права, нотаріус вчиняє державну реєстрацію такого права (ст. 31-2 Закону). Відповідно до ст. 18 цього Закону проведення державної реєстрації прав передбачає зокрема, - перевірку документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; - прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); - відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; - формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником. В силу ч. 2 статті 26 Закону, у разі допущення технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися. У разі якщо допущена технічна помилка, виявлена після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України чи його територіальних органів. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Враховуючи підтвердження матеріалами справи адреси місцезнаходження майна, належного позивачам з огляду на надані позивачами відповідь КП «НМБТІ» ДОР, відомості про реєстрацію місця проживання померлої, відсутність реєстрації в державному реєстрі права власності на об`єкт [ADDRESS] за будь-якою іншою особою, суд приходить висновку, що під час державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно допущено технічну помилку під час внесення відомостей про речові права до Державного реєстру прав. Враховуючи, що державним реєстратором видано відповідні документи про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання спадкодавцем, смерть спадкодавця, що унеможливлює застосування положень ч. 2 ст. 26 Закону, враховуючи характер допущених помилок, суд вважає необхідним захистити право власності позивачів у спосіб ними визначений, оскільки наявність такої помилки в адресі впливає на право власності позивачів. Таким чином, оскільки наданими суду доказами в своїй сукупності підтверджується факт наявності у спадкодавця на праві власності нерухомого майна, відсутності прийняття спадщини відповідачем, рівності часток спадкоємців першої черги, суд приходить висновку, що позивачі, як спадкоємці за законом першої черги мають право на набуття права власності на спадкове майно в рівних частках. Внаслідок чого, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial