Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, уточненою в ході розгляду справи, а саме що вимушене переселення заявника у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених російською федерацією, що призвело до порушення конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що у березні 2014 року після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії російської федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, заявник був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, внаслідок другої фази збройної агресії російської федерації проти України заявник був змушений покинути тимчасово окуповану територію України та перебувати на підконтрольній уряду України території, зокрема, в містах Маріуполь та Львів. Заявник вказує, що збройною агресією та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України так само порушені права всіх ВПО на вільне пересування, повагу до честі та гідності, свободу і особисту недоторканість, повагу до приватного і сімейного життя, а також в м. Макіївка створені такі умови, які унеможливлюють реалізацію заявником права на користування своїм майном. Заявник звертає увагу суду на те, що заподіяння шкоди відбувається саме внаслідок терористичного акту у формі застосування зброї з боку воєнізованих формувань на тимчасово окупованій території України, що передбачено вищенаведеними законами України. Враховуючи вищенаведене, а також правове визначення подій, що тривають на тимчасово окупованій території України, де розташоване майно заявника, належним встановленням юридичного факту нанесення шкоди є визнання її наслідком терористичного акту, вчиненого російською федерацією, у зв`язку з чим заявник просить встановити факт, що його вимушене переселення у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених російською федерацією, що призвело до порушення конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.08.2022, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.12.2022, вказану заяву передано на розгляд Оболонського районного суду м. Києва за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2023 головуючим у справі визначено суддю Дибу О.В. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2023 у справі відкрито окреме провадження. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі заінтересованої особи на підставі наявних доказів. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною четвертою ст. 2 Закону України від 18.01.2018 «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15.04.2014 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20.02.2014. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Так, судом було встановлено, що Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015 було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил російської федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28.05.1997, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, російська федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації російською федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ російської федерації. 23.08.2014 почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії російської федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 №145-VІІІ зазначено, що з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором. Крім того, військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15.01.2015 Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25.06.2015 Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Окрім цього, слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та початку повномасштабного збройного наступу на територію України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президентом України 24.02.2022 видано Указ про введення в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в послідуючому продовжений і триває на даний час. Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що російська федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Як вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №8415 від 28.12.2016, зареєстроване місце проживання заявника: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування заявника є [ADDRESS] . Як встановлено судом, у березні 2014 року після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії російської федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, заявник був зареєстрований та проживав в м. Макіївка та внаслідок другої фази збройної агресії російської федерації проти України, у березні 2014 року був змушений покинути тимчасово окуповану територію України та перебувати на підконтрольній уряду України території, зокрема, в містах Маріуполь та Львів. Місто Макіївка включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 №254-VIII тимчасово окупованими територіями. Таким чином юридичний факт окупації та тимчасової відсутності в м. Макіївка юрисдикції держави Україна встановлений законом. Обставини встановлені даною нормою матеріального права є одночасно юридичними та фактичними підставами для встановлення відповідних юридичних фактів за результатами розгляду цієї заяви. Водночас, фактичними та юридичними підставами звернення до суду із даною заявою є визнані законодавчо та встановлені рішеннями судів, що набули законної сили, численні порушення російською федерацією основоположних прав і свобод людини, зокрема, щодо осіб, які мають такий саме правовий статус як і заявник - внутрішньо переміщена особа. Так, чинним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2019 у справі №463/640/19 щодо осіб, які мають такий саме правовий статус як і заявник - внутрішньо переміщена особа, встановлено, що російською федерацією порушений побут та налагоджене повноцінне життя. Збройною агресією та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України порушені права ВПО на вільне пересування, повагу до честі та гідності, свободу і особисту недоторканість, повагу до приватного і сімейного життя. російською федерацією в м. Макіївка створені такі умови, які унеможливлюють реалізацію громадянами України права на користування своїм майном. Крім того, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.07.2022 встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] (матері заявника) у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією. За змістом ч.1, п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно визначення термінів міжнародного тероризму та антитерористичної операції, наведених у ст.1 Закону України від 20.03.2003 №638-IV «Про боротьбу з тероризмом», заподіяна заявнику російською федерацією майнова та моральна шкода є наслідком акту міжнародного тероризму. Зокрема, зазначеною нормою передбачено, що міжнародний тероризм це здійснювані у світовому чи регіональному масштабі терористичними організаціями, угрупованнями, у тому числі за підтримки державних органів окремих держав, з метою досягнення певних цілей суспільно небезпечні насильницькі діяння, пов`язані з викраденням, захопленням, вбивством ні в чому не винних людей чи загрозою їх життю і здоров`ю, зруйнуванням чи загрозою зруйнування важливих народногосподарських об`єктів, систем життєзабезпечення, комунікацій, застосуванням чи загрозою застосування ядерної, хімічної, біологічної та іншої зброї масового ураження. Також в цій статті визначений термін терористична діяльність - діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; проходження навчання тероризму; виїзд з України та в`їзд в Україну з терористичною метою; фінансування та інше сприяння тероризму; фінансування тероризму - надання чи збір будь-яких активів прямо чи опосередковано з метою їх використання або усвідомленням можливості того, що їх буде використано повністю або частково: для будь-яких цілей окремим терористом чи терористичною групою (організацією); для організації, підготовки або вчинення терористичного акту, втягнення у вчинення терористичного акту, публічних закликів до вчинення терористичного акту, створення терористичної групи (організації), сприяння вчиненню терористичного акту, проходження навчання тероризму, виїзду з України та в`їзду в Україну з терористичною метою, провадження будь-якої іншої терористичної діяльності, а також спроби вчинення таких дій. Терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258¬260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Статтею 260 цього кодексу передбачено така форма терористичного акту як створення не передбачених законами України воєнізованих формувань або участь у їх діяльності. В поясненнях заявник зазначає, що заподіяння шкоди відбувається саме внаслідок терористичного акту у формі застосування зброї з боку воєнізованих формувань на тимчасово окупованій території України, що передбачено вищенаведеними законами України. Аналізуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії та терористичної діяльності російської федерації відносно України, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України, стала окупація частини території України, а саме в т.ч. частини Донецької області, де проживав заявник, внаслідок чого він був змушений залишити своє місце проживання та отримав статус переселенця. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимушене переселення заявника у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією. Встановлення зазначеного факту є достатнім способом захисту порушених прав заявника, у зв`язку з чим суд не убачає підстав для задоволення заявлених вимог у визначеному заявником обсязі.

Outcome: partial