Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.10.1986 він одружився на [PERSON] . Весь час вони проживали в місті Сімферополь, де була зареєстрована його дружина, а він - в гуртожитку Кримського тролейбусного управління. Станом на 1991 рік він працював в кооперативі «Цисарка» м. Сімферополь на посаді голови кооперативу, що підтверджується записами трудовій книжці, а його дружина з 1985 по 1992 рік була студенткою Кримського ордена трудового Червоного Прапора медичного інституту, який закінчила у 1992 році за спеціальністю 04.01 Лікувальна справа. Згідно довідки Управління громадянства, паспортної та міграційної служби ГУ МВС України в м. Києві № 11/K-834 від 02.07.2003 [PERSON] є громадянином України згідно п. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року. З питання виходу з громадянства України до паспортно-візової служби м. Києва не звертався. Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві заявнику видано паспорт громадянина України серія [NUMBER] . 3 метою заміни паспорта на біометричний (безконтактний електронний носій) [PERSON] звернувся до Міграційної служби в м. Києві та Київській області, однак у відповідь отримав відмову з посиланням на той факт, що не вдалося підтвердити факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 року відповідно до Закону України «Про громадянство України» та рекомендовано звернутись до суду. За таких обставин, [PERSON] вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки на разі отримати довідку про проживання/реєстрацію в м. Сімферополь немає можливості, оскільки АР Крим є тимчасово окупованою територією Україні, на якій офіційні органи влади України не здійснюють свої повноваження. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення по суті заяви, в подальшому заявник просив здійснювати розгляд справи без його участі. Представник заінтересованої особи Шевченківського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду письмові пояснення, в яких вказав, що заявник надав достатньо доказів для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України, в тому числі станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши у судовому засіданні заявника, його представника та покази свідків, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч .2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; становлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в місті Батумі, Грузія, що підтверджується копією паспорта громадянина України [NUMBER] , який видано Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві. 18.10.1986 заявник уклав шлюб з [PERSON] , з якою проживав за адресою її реєстрації у місті Сімферополь. 10.04.1988 обраний головою кооператива «Цисарка» в місті Сімферополі, з якого вибув 01.05.1992, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] [NUMBER] . Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, згідно довідки Управління громадянства, паспортної та міграційної служби ГУ МВС України в м. Києві № 11/K-834 від 02.07.2003 [PERSON] є громадянином України згідно п. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001. З питання виходу з громадянства України до паспортно-візової служби м. Києва не звертався. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. В абз.2 ст. 3 Закону зазначено, що особи, вказані в пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Згідно ст. 8 Закону особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. В пункті 10 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» № 215/2001 від 27.03.2001 зазначено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Таким чином, оскільки заявник не має можливості подати передбачену законом довідку про своє постійне місце проживання на території України через окупацію російською федерацією Автономної республіки Крим, де він проживав та працював, заявнику необхідно встановити факт, що має юридичне значення. В постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.05.2021 р. в справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190св20), зазначено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, довідку щодо проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, покази свідків - сусідів заявника, які підтвердили факт його проживання у вказаний час у с.Градениці Біляївського району Одеської області, обґрунтовано вважав доведеним факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви. Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання особою паспорта громадянина України, колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги. У постанові від 15.09.2021 р. у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) Касаційним цивільним судом Верховного Суду зазначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку. З врахуванням викладеного, суд вважає, що факт, що має юридичне значення підлягає встановленню у судовому порядку в окремому провадженні. Крім того, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів було встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , проживав на території України в місті Сімферополь станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, а тому вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved