Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. Стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] щомісячно, починаючи з дня подання позову та до повноліття дитини, у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 гривень. Стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] щомісячно, починаючи з дня подання позову та до повноліття дитини, у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані із поданням позовної заяви у розмірі 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000, 00 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що вона 05 лютого 2014 року уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновсьому районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (актовий запис №162). У даному шлюбі у сторін народилися малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Протягом 2021 року сімейне життя між сторонами значно погіршилося, що в кінцевому результаті призвело з липня 2021 року до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, припинення спільного проживання та ведення спільного господарства. Свідками непорозумінь між сторонами стають малолітні діти. Дії відповідача по відношенню до позивачки та її дітей мають ознаки фізичного та психологічного насилля. Позивачка вважає, що діти повинні проживати з нею. Мати дітей за місцем проживання, за місцем роботи та з боку друзів та знайомих сім`ї характеризується як добропорядна, відповідальна та уважна людина, любляча матуся, яка з повагою відноситься до себе та оточуючих. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Арабаджи І.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволені позовної заяви відмовити в повному об`ємі. При цьому зазначає, що позивачкою не надано жодного доказу, що проживання дітей разом з нею відповідає інтересам дітей. Відповідач також має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей, та це не ставиться під сумніви позивачкою. До того ж, спір про проживання дітей х позивачкою взагалі відсутній, а тому у неї не має жодних підстав для звернення до суду з вказаними позовними вимогами. Адреса реєстрації та фактичного проживання відповідача є: [ADDRESS] , тому Малиновський районний суд м. Одеси не є належним судом щодо розгляду позовної заяви в частині визначення місця проживання дітей. Справа в цій частині підсудна Ренійському районному суду Одеської області. Позивачкою не надано жодного доказу, який свідчить про те, що між нею та відповідачем не досягнута домовленість про сплату аліментів, та що відповідачем не виконуються обов`язки щодо утримання дітей. Зазначає, що розмір аліментів, які просить з нього стягнути позивачка, для нього є непосильним та вважає, що його потрібно зменшити до 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своєї позовної заяви, як факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, позивач надає суду відповіді на адвокатські запити, письмові пояснення свідків, листування між позивачкою та відповідачем, фотографії. Однак, наведені докази не підтверджують факт невиконання відповідачем своїх обов`язків відносно дітей, та стосуються безпосередньо відносин між позивачкою та відповідачем, які стали підставою для розірвання шлюбу, а тому не можуть бути підставою для задоволення позовної заяви. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідач зазначає, що представником позивача не надані обґрунтування щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу, та докази в обґрунтування заявленого розміру витрат на професійну правову допомогу, тому вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Від представника позивача [PERSON] адвоката Домбровської М.А. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона просить задовольнити позов [PERSON] у повному об`ємі. Вказує, що заперечення у відзиві суперечать дійсним фактичним обставинам, які свідчать, що спір щодо визначення місця проживання дітей між сторонами існує ще з жовтня 2021 року. Виходячи із професії відповідача і розміру заробітної плати відповідної посади на іноземних судах, яка може складати еквівалент 5200 доларів США на місяць, того факту, що відповідач по справі є працездатною та матеріально забезпеченою особою, позивач вважає заявлений розмір аліментів 10000 грн. на кожну дитину спів розмірним отриманому заробітку. Щодо заперечень відповідача з приводу розміру та підтвердження витрат на правову допомогу, то такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник відповідача адвокат Арабаджи І. подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Вказує, що відповідач в період після розірвання шлюбу до теперішнього часу не створив перешкоди позивачці та не заважав їй та дітям в тому, щоби вони залишилися проживати з нею, та цей факт не спростовується представником позивачки. Звернення відповідача з проханням врегулювати питання його участі у вихованні дітей та надання Службою у справах дітей Одеської міської ради висновку навпаки підкреслює його згоду з тим, що його діти [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати з позивачкою, та він у законний спосіб лише врегулював порядок його участі у їх вихованні. Позивачкою не надано жодного доказу, що відповідач є моряком, що у нього є діючий контракт, що він заробляє 5200 доларів США, що він перетинає кордон, тощо. Наразі відповідач працевлаштований у місті Рені, має офіційний дохід, та не планує більше працювати моряком за кордоном. Позивач в судове засідання не з`явилася, про слухання справи сповіщена належним чином та своєчасно. Від представника надійшла заява про слухання справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином. Надав заяву про слухання справи у його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився. Про слухання справи сповіщений належним чином. Надав висновок від 01.11.2023 року №3108/01-20. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом встановлено, що [PERSON] 05 лютого 2014 року уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновсьому районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (актовий запис №162). У даному шлюбі у сторін народилися малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюб, укладений 05.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] розірваний на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2022 року у справі №521/1861/22, яке набрало законної сили 12.07.2022 року. Відповідно до висновку №3108/01-20 від 01.11.2023 року Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, останній вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При цьому, частиною 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 160, ч. ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначають за спільною згодою батьків і самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначає вона сама. На підставі частин 1 і 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Звернення до суду відбувається шляхом подачі позовної заяви з необхідними документами позивачем (тим з батьків, хто звертається до суду з позовною заявою і бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина) до відповідача, тобто іншого з батьків. Позови, про визначення місця проживання дитини пред`являються в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції за зареєстрованим місцем проживання чи місцем перебування відповідача. При розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час розгляду справ вказаної категорії суди мають ураховувати цілу низку обставин, зокрема: умови проживання, психоемоційний стан дитини, поведінку батьків щодо дитини, висновок органу опіки та піклування, погляди дитини, її індивідуальне сприйняття, оточення, становище, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки дитини, місце її навчання, психологічний стан, бажання дитини на проживання з одним із батьків, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання та розвитку, тощо. Варто зазначити, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Сімейним кодексом України, зокрема статтею 141 передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини\~, так, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.\~Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Судом\~встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю, яка створила дітям належні умови для проживання, виховання та розвитку, що відповідно підтверджено висновком органу опіки та піклування. Статтею 157 СК передбачено, що питання з приводу виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до вимог ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини». Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї\~або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. При розгляді справ щодо місця проживання дитини судом насамперед враховуються інтереси самої дитини, а саме: сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 (далі по тексту - Правила № 207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Таким чином, матеріалами справи встановлено, що малолітні діти сторін у справі, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю, яка забезпечує їм належні умови для проживання, розвитку та навчання, що в повній мірі відповідає та не суперечить їх інтересам, у зв`язку з цим, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки задоволення позову шляхом визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, буде відповідати максимально можливим інтересам дітей. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. виходячи з наступного. За ст.\~8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України несуть батьки або особи, які їх замінюють. На час розгляду справи сторони проживають окремо. Діти проживають із матір`ю, знаходяться на її утримані. Угоди про сплату аліментів між сторонами, укладеної відповідно до\~ст. 189 СК України\~не існує. Договору про припинення права на аліменти дитини у зв`язку з передаванням права власності на нерухоме майно відповідно до\~ст. 190 СК України\~сторони не укладали. Самостійного доходу, який би повністю забезпечив потреби дитина не має. Зазначені обставини надають позивачу право на стягнення аліментів за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 181Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Право обрання способу захисту порушеного права (способу стягнення аліментів) за загальними вимогами\~СК України\~належить позивачу. За\~Законом України №2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковим мінімумом відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»\~є вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. При визначенні розміру аліментів суд враховує також вимоги\~ст. 182 Сімейного Кодексу України\~та Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, зокрема, сімейний, майновий стан сторін, працездатний вік кожного із батьків, розмір середньої заробітної плати в м. Одесі на час ухвалення рішення, мінімальний розмір аліментів для дитини відповідного віку, визначений законом. Визначаючи в межах позовних вимог розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд виходить з того, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, та нести відповідні витрати в рівних частках, забезпечуючи їм рівень життя виходячи із мінімального прожиткового мінімуму. З метою забезпечення мінімально нормального рівня життя, розвитку дитини в межах розмірів, встановлених законом, суд вважає можливим стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 3000 гривень на кожну дитину. Що стосується вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-третьої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З наданих до позовної заяви документів не вбачаються умови надання відповідної правової допомоги, в т.ч. щодо визначення її вартості, відсутні докази на підтвердження того, що правова допомога була надана саме на підставі цього договору, детальний опис робіт, розрахунок вартості суми правової допомоги, заявленої до стягнення, документи на підтвердження понесення відповідних витрат, акти здачі приймання наданих послуг. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у відшкодуванні витрат на правничу допомогу слід відмовити. Відповідно до вимог ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи\~; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Суд, оцінює усі докази в сукупності, а тому, враховуючи наявність належних доказів щодо підтвердження вини та причинно-наслідкового зв`язку з наявністю, як матеріальної так і моральної шкоди, підтвердженим страховим випадком, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовні вимоги підлягають повному задоволенню. В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 992,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial