Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивачка - [PERSON] 16.09.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, в якій позивачка просить суд змінити розмір аліментів та спосіб їх стягнення з відповідача на двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що встановлені судовим наказом №520/2635/19, винесеним 12.02.2019 року Київським районним судом міста Одеси, шляхом їх стягнення в твердій грошовій сумі у розмірі 67000,00 грн. на двох дітей, щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після чого стягувати у розмірі 49500,00 грн. щомісячно, до досягнення наймолодшою дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач є батьками двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які наразі проживають разом з нею. Стягнутий судовим наказом №520/2635/19, винесеним 12.02.2019 року Київським районним судом міста Одеси з відповідача розмір аліментів на спільних малолітніх дітей, наразі є недостатнім для утримання дітей, задоволення їх життєвих потреб, а також визначений спосіб стягнення аліментів у частці від доходів відповідача не є результативним, оскільки не охоплює реальних доходів відповідача, які він отримує за контрактами працюючи моряком. Також, позивачка стверджує, що вона перебуває в тяжкому матеріальному становищі, з урахуванням самостійного виховання двох малолітніх дітей. Враховуючи викладені обставини, з посиланням на належне матеріальне становище відповідача, як платника аліментів, що дозволяє останньому сплачувати заявлений розмір, позивачка звернулась до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 05.10.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. 08.11.2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого судом 08.11.2022 року постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано: - з Державної прикордонної служби України письмові дані у формі витягу стосовно дати, часу, місця і напрямку перетинання державного кордону України громадянином України: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за період починаючи з 19.03.2019 року по день надання відповіді, а у разі відсутньої інформації за заявлений період, надати інформацію про дату, час, місце і напрямок останнього перетинання державного кордону України; - з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України інформацію щодо оформлення кваліфікаційних документів, працевлаштування та оплати праці громадянином України [PERSON] , [INFO] . На виконання зазначеної ухвали суду, 16.01.2023 року до суду надійшла відповідь з Державної прикордонної служби України, а 07.04.2023 року з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України. 15.08.2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого судом 15.08.2023 року постановлено ухвалу про задоволення клопотання та витребувано від агентства «Baltic SHIPPING SERVICES LTD» (реєстраційний номер [NUMBER] ; місцезнаходження: Латвія, м. Рига, Кр.Барона, 49, 2а, LV1001; e-mail: crewing@balticshipping.lv) актуальну інформацію про розмір заробітної плати, у тому числі про усі відомі доходи, відносно особи - [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , за період з січня 2018 року по серпень 2023 року. 17.08.2023 року представником позивача надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів по справі, а саме документації від агентства «Baltic SHIPPING SERVICES LTD», які приєднані судом до матеріалів справи 26.09.2023 року. Станом на 30.11.2023 року агентством «Baltic SHIPPING SERVICES LTD» вимоги ухвали суду від 15.08.2023 року про витребування доказів не виконано. У судове засідання призначене на 30.11.2023 року з`явились представники позивачки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] , які позовні вимоги підтримали та клопотали про їх задоволення в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] до судового засідання 30.11.2023 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся наступним чином. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідача, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача: [ADDRESS] , а також за додатковою адресою повідомленого місця проживання: [ADDRESS] . Однак судова кореспонденція разом з судовими повістками повернуті до суду без вручення, що підтверджуються наявними в матеріалах справи поштовими конвертами разом з рекомендованими повідомленнями з зазначенням причин невручення «відсутність адресата за зазначеною адресою». Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, відповідач про дату, час і місце проведення розгляду справи у тому числі про призначене судове засідання на 30.11.2023 року повідомлений належним чином. Однак, не повідомив суд про причини неявки, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не скористався можливості на прийняття участі у справ в режимі відеоконференції. Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав встановлених ст. 223 ЦПК України для відкладення судового засідання чи оголошення перерви судом не встановлено. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 30.11.2023 року за відсутності відповідача по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в місті Одесі народився [PERSON] , про що 10.02.2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №259, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , в якому в графі відомості про батьків вказані інформацію про осіб: матір - [PERSON] , батько - [PERSON] . [INFO] в місті Одесі народився [PERSON] , про що 12.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №2226, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , в якому в графі відомості про батьків вказані інформацію про осіб: матір - [PERSON] , батько - [PERSON] . За наслідком чого судом встановлено, що сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, у відповідності до вказаних приписів чинного законодавства, сторони по справі, як батьки двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мають рівні права та обов`язки щодо дітей, у тому числі з їх утримання та матеріального забезпечення. Як вбачається, малолітні діти сторін по справі, проживають спільно з матір`ю - позивачкою [PERSON] , окремо від батька [PERSON] , за наслідком чого на останнього покладається законодавчо визначений обов`язок зі сплати аліментів. Судом встановлено, що за зверненням [PERSON] , Київським районним судом міста Одеси 12.02.2019 року винесено судовий наказ №520/2635/19, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 07 лютого 2019 року до досягнення [PERSON] повноліття - [INFO] , а з 28.01.2027 року - у розмірі частки від усіх видів доходу щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття - [INFO] . Вказаний судовий наказ набав законної сили 12.02.2019 року та перебуває на примусовому виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження №58631586 відкритого на підставі постанови від 19.03.2019 року, що свідчить про стягнення з відповідача аліментів на малолітніх дітей сторін по справі. Як вже зазначалось, у відповідності до положень ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Щодо стягнення аліментів у частці, у відповідності до положень ч. 1,2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Щодо стягнення аліментів в твердій грошові сумі, то відповідно до положень ч.1,2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Поряд з цим, згідно з ч. 2 ст. 182 ЦПК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як вбачається, на підставі судового наказу №520/2635/19 від 12.02.2019 року, з відповідача стягуються аліменти на двох малолітніх дітей уу частці від його доходів (заробітку) у визначеному законом мінімальному розмірі до часток. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, в редакції Закону від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто, з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», запроваджено правовий механізм зміни, за рішення суду, способу стягнення аліментів попередньо, визначений рішенням суду. Також, частиною 1 статті 192 ЦПК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані у статті 192 СК України обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зміну розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Разом з тим, судом враховується, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.181, 192 Сімейного кодексу України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, відповідно якою вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182 - 184 Сімейного кодексу України , не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. На підставі вищевикладеного, суд вважає належним способом захисту прав та інтересів малолітніх дітей обраний позивачем спосіб шляхом зміну розміру та способу стягнення аліментів, що визначений судовим наказом №520/2635/19, винесеним 12.02.2019 року Київським районним судом міста Одеси. Отже, у спірних правовідносинах застосовуючи положення статей 181 та 192 СК України щодо зміни способу та розміру аліментів, підлягає застосуванню й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). При визначенні розміру аліментів у відповідності до положень статті 182 СК України, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Разом з тим, у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Зазначене також обумовлено тим, що у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Доказами, згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже приймаючи вищевикладені норми, у тому числі процесуального, чинного законодавства, оцінюючи подані до суду докази, судом встановлено, що аліменти з відповідача наразі стягуються у частці від його доходів, визначеною законодавством у мінімальному розмірі, а саме з розрахунку 1/3 на двох дітей. Зазначене стягнення здійснюється на підставі судового наказу №520/2635/19, винесеного 12.02.2019 року Київським районним судом міста Одеси. Частиною 1 статті 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Разом з тим, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, що регламентовано положеннями статті 168 ЦПК України. За наслідком чого, судом встановлено, що під час постановлення Київським районним судом міста Одеси судового наказу №520/2635/19 від 12.02.2019 року про стягнення з відповідача аліментів на двох малолітніх дітей у вищевказаному визначеному розмірі з розрахунку 1/3 частки від доходів платника аліментів, судом не здійснювалось дослідження доказів та встановлення матеріального стану [PERSON] . Згідно з поданого позивачем до суду трудового договору моряка від 19.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та « [PERSON] О. СПЛІТ» як агентом що діє як представник судновласника, а також «ДОРІАН ЛПГ МЕНЕДЖМЕНТ КОРП.», вбачається, що [PERSON] було працевлаштована, як моряка, за рангом - другий помічник капітана, до судна «ЛПГ/С «КУГАР», терміном на 5 місяців, з зарплатою у загальному розмірі 5500,00 доларів США, щомісячно. Відповідно до наданого до суду листа-підтвердження «БАЛТІК ШИППІНГ СЕРВІЗИС ЛТД», який є крюїнговим агентством підтверджено, що пан [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , працює від їх агентства «Балтік Шиппінг Сервізис» на посаді Другого помічника капітана на бортах судів компанії «ДОРІАН МЕНЕДЖМЕНТ КОРП». Виконання контракту [PERSON] заплановано на борту судна «ЛПГ/С «КУГАР» орієнтовно з 12 січня 2018 року на посаді другого помічника капітана, тривалість якого в 4 місяці, із заробітною платою у розмірі 5500,00 доларів США. Досліджуючи вказані докази вбачається, що [PERSON] працює моряком, станом до 2019 року мав регулярні рейси терміном у 5 місяців на рік кожний, з визначеною заробітною платою в сумі 5500,00 доларів США на місяць контракту (рейсу). Доказів на спростування доводів позивача що, [PERSON] зупинив дію паспорту моряка та не здійснює рейси, не працює моряком на теперішній час, до суду відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Також, судом встановлено, що у відповідності до листа Державної прикордонної служби України від 02.01.2023 року за вих. №91/122/18/23 вбачається, що [PERSON] період з 19.03.2019 року по 02.01.2023 року здійснював наступні виїзду за межі державного кордону України, а саме: - 30.03.2019 року в`їзд до України, за напрямком Стамбул-Одеса; - 14.07.2019 року виїзд з України, за напрямком Одеса - Відень; - 20.11.2019 року в`їзд до України, за напрямком Стамбул-Одеса; - 16.12.2019 року виїзд з України, за напрямком Київ-Рига; - 02.01.2020 року в`їзд до України, за напрямком Франкфурт-Київ; - 25.06.2020 року виїзд з України, за напрямком Одеса-Мінськ; - 25.11.2020 року в`їзд до України, за напрямком Амстердам-Київ; - 15.03.2021 року виїзд з України, за напрямком Одеса-Стамбул; - 23.07.2021 року в`їзд до України, за напрямком Варшава-Київ; - 06.12.2021 року виїзд з України, за напрямком Одеса-Стамбул. А також згідно відповіді вбачається, що після останнього виїзду відповідачем поза межі державного кордону України 06.12.2021 року, останній до території України станом на 02.01.2023 року не повертався. На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] у період з 2019 року включно по 2021 рік включно, який триває по 02.01.2023 року, також здійснював виїзди поза межами державного кордону України на термін 4-5 місяців щорічно, що в свою чергу відповідає строкам контрактів моряка, які мав відповідач, терміном до 2019 року. Судом приймається, що стороною позивача не надано до суду доказів на підтвердження своїх доводів, що у вказані строки виїзду за кордон у 2019 року по цей час, відповідач мав контракти моряка, разом з тим, судом одночасно приймається не виконання відповідачем власного обов`язку зі спростування вказаних обставин належними доказів, як і спростування що вищевказані виїзду за кордон не пов`язані з працею (виконанням контрактів), враховуючи встановлені обставини, що відповідач працює моряком та до 2019 року мав регулярні контракти на рейс, як моряк, терміном, що збігається з термінами подальших виїздів за кордон на протязі наступних років, а саме 2019-2023 року. Судом враховується, що Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19, від 07 липня 2021 року у справі №420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013року у справі «Веренцов проти України» п.86). Враховуючи вказані обставини та правові позиції, надаючи вищевказаним доказам в цілому, суд вважає підтвердженими доводи позивача про те, що відповідач працюючи моряком має контракти терміном 5 місяців щорічно, з заробітною платою щомісячно у розмірі 5500,00 доларів США на місяць в період дії контракту, що підтверджується належними доказами наявними в матеріалах справи в поєднанні з достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти до вищевказаного висновку та підтверджують правдивість тверджень заявника в цій частині і заслуговують довіри. Крім того суд вважає, що вищевказані виїзду за кордон додатково підтверджують матеріальний стан відповідача, достатній для вчинення регулярних щорічних відповідних виїздів на тривалий термін. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач: є непрацездатним; має вади здоров`я чи за станом здоров`я обмежений у працездатності; має на утриманні інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочку, сина; інші обставини, що підтверджують неможливість сплати аліментів виходячи з вище встановленого розміру заробітної плати на місяць у термін на протязі п`яти місяців на рік, матеріали справи не містять та відповідачем до суду не надані. На підставі викладеного, виходячи з отримання відповідачем заробітної плати у розмірі 5500,00 доларів США щомісячно у період в п`ять місяців, на рік, суд вважає встановленим, що щомісячний дохід відповідача на рік становить у розмірі 2291,66 доларів США (5500*5=27500 / 12 = 2291,66), що у відповідності до курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду в цій справі, з розрахунку 1 долар США = 36,3752 грн., становить еквівалент 53359,83 грн. (2291,66*36,3752 = 83359,83). Виходячи з викладеного, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, суд вважає доведеним, що матеріальне становище відповідача, як платника аліментів дозволяє сплачувати аліменти на двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 27786 (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 61 (шістдесят одна) копійка, щомісячно, що в свою чергу дорівнює 1/3 частці від встановлених доходів платника аліментів на місяць в сумі 53359,83 грн. За наслідком чого, після досягнення найстаршою дитиною повноліття [PERSON] , що має місце - [INFO] включно, починаючи з 29.01.2027 року, аліменти підлягають стягненню на [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 13893 (тринадцять тисяч вісімсот дев`яносто три) гривні 30 (тридцять) копійок, до досягнення ним повноліття, що в свою чергу дорівнює 1/4 частці від встановлених доходів платника аліментів на місяць. Крім того, слід враховувати, що Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20. Разом з тим, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, суд керується частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, яка проголошує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Отже виходячи з вищевикладеного в цілому та з найкращих інтересів дітей сторін по справі, суд вважає позовні вимоги позивачки підлягаючими частковому задоволенню, шляхом зміни розміру та способу стягнення аліментів встановленого судовим наказом №520/2635/19, винесеним 12.02.2019 року Київським районним судом міста Одеси, на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 27786 (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 61 (шістдесят одна) копійка, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання законної сили рішенням суду й до досягнення найстаршою дитиною повноліття - [INFO] включно. Починаючи з 29.01.2027 року, стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 13893 (тринадцять тисяч вісімсот дев`яносто три) гривні 30 (тридцять) копійок, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також приймається, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, нарішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими та відповідно підлягають частковому задоволенню у вищевказаний спосіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, а також індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про зміну розміру аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок. Щодо вимоги позивачки про допуск судом негайного виконання рішення суду у межах суми за один місяць, суд вважає безпідставними та не підлягаючими до задоволення, враховуючи, що у відповідності до положень ст. 430 ЦПК України, до негайного виконання суд допускає рішення зокрема про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, поряд з цим, предметом даного позову є зміна розміру та способу аліментів, які вже стягуються на підставі судового рішення у виді судового наказу, за наслідком чого положення статті 430 ЦПК України до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Outcome: partial