Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

[PERSON] у серпні 2023 року звернувся до суду в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] з указаним позовом, який мотивував тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON] та за час цього шлюбу в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу він з відповідачкою досягли згоди щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини про що уклали договір, який був посвідчений нотаріусом. За змістом даного договору, місце проживання [PERSON] визначено нею самою, а саме за місцем проживання батька по [ADDRESS] . Також договором передбачено, що місце майбутнього навчання дитини буде визначено батьком особисто. Крім того, встановлено обов`язок матері сплачувати кошти на утримання дитини у розмірі 2000 грн щомісяця. Також договором визначено, що мати має право спілкуватися з дитиною на території України за її бажанням, а також з урахуванням стану здоров`я дитини та навчального процесу, брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідачка не дотримується умов договору, забирає дитину проживати до себе та у погоджений час не приводить назад. У зв`язку із цим дитина не виконує домашнє завдання та йде до школи не підготовленою. Більш того, відповідачка зовсім не займається вихованням дитини, а забираючи її до себе не забезпечує їй дозвілля та нормальне харчування. Посилаючись на необхідність забезпечення визначеності у питаннях медичного та соціального обслуговування дитини, її позашкільного навчання та розвитку, позивач просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із ним, за його зареєстрованою адресою місця проживання по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.08.2023 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Сторони та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися. Позивач та представник третьої особи подали заяви в яких просять суд справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримують. Відповідачка також подала заяву в якій просить суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні правовідносини, позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом установлено, що позивач та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). 24.12.2022 між позивачем та відповідачкою був укладений договір про участь у вихованні та утриманні дитини, зокрема, крім інших обставин у договорі зазначено, що місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначено нею самою, а саме за місцем проживання батька по [ADDRESS] .Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області та зареєстрований у реєстрі за № 1446 (а.с. 7-8). Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Боромлянської сільської ради Охтирського району Сумської області від 28.11.2023 за № 113, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , 2006 року народження із батьком [PERSON] (а.с. 60-61). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Сімейного кодексу України (далі - СК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в такому віці саме дитина має право самостійно обирати місце проживання. В даній справі, спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дитини, яка на дату звернення до суду з позовом досягла 16 річного віку ( на момент ухвалення рішення досягла 17 років). Отже, в силу закону, дитина сторін [PERSON] має право вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Відтак суд не наділений повноваженнями визначати місце її проживання. Зазначені висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21. З цих же підстав суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки такий висновок суперечить вимогам чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги[PERSON] не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Оскільки і задоволенні позову відмовлено, тому понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed