Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача суму франшизи у розмірі 3200 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 23 лютого 2017 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Богдан», д.н.з. [NUMBER] , на вул. Газопровідній в місті Києві, при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Suzuki», д.н.з. [NUMBER] , яким керував та який належить позивачу, що рухався в попутному напрямку, по тій смузі в яку він мав намір перестроїтися, та скоїв зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 23 лютого 2023 року страховиком відповідача складено Звіт № 3008803/03/23 про оцінку колісного транспортного засобу (ктз), згідно якого вартість ремонту автомобіля позивача склала 15136 грн. 63 коп. 11 липня 2023 року позивач отримав від страховика відповідача ТДВ СК «Кредо» суму страхового відшкодування у розмірі 10853 грн. 86 коп. за вирахуванням суми франшизи, яка передбачена страховим полісом, у розмірі 3200 грн. У зв`язку з необхідністю відшкодування розміру франшизи з винуватця дорожньо - транспортної пригоди, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 28 серпня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді від 01 вересня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми франшизи внаслідок виникнення страхового випадку під час дорожньо-транспортної пригоди залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 11 вересня 2023 року позивачем на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху надано суду документи на усунення недоліків позовної заяви. 12 вересня 2023 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін, яку сторони отримали в установлений законом строк, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У відповідності до ст. 178 ЦПК України, 27 жовтня 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги не визнала у повному обсязі, з огляду на те, що по - перше, стороною позивача не надано доказів того, що договором страхування передбачено розмір франшизи саме у сумі 3200 грн., на який було зменшено суму виплаченого страхового відшкодування, по - друге, [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки на час вчинення ним дорожньо - транспортної пригоди він керував транспортним засобом, належним ТОВ «А 400», та виконував трудові обов`язки водія товариства. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представником позивача надано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому висловлено невизнання позовних вимог. Крім цього, через канцелярію суду подали заяву про проведення судового засідання у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 23 лютого 2017 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Богдан», д.н.з. [NUMBER] , на вул. Газопровідній в місті Києві, при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Suzuki», д.н.з. [NUMBER] , яким керував та який належить позивачу, що рухався в попутному напрямку, по тій смузі в яку він мав намір перестроїтися, та скоїв зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Подільського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не уповноважений надавати оцінку вині відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. 23 лютого 2023 року страховиком відповідача складено Звіт № 3008803/03/23 про оцінку колісного транспортного засобу (ктз), згідно якого вартість ремонту автомобіля позивача склала 15136 грн. 63 коп. 11 липня 2023 року позивач отримав від страховика відповідача ТДВ СК «Кредо» суму страхового відшкодування у розмірі 10853 грн. 86 коп. за вирахуванням суми франшизи, яка передбачена страховим полісом, у розмірі 3200 грн., що підтверджується листом ТДВ СК «Кредо» від 26 липня 2023 року та копією квитанції від 11 липня 2023 року. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, до яких відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування Згідно з ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. На підставі викладеного, враховуючи те, що розмір франшизи в сумі 3200 грн. не відшкодований страхувальником відповідача, підлягає стягненню на користь позивача. Однак, заперечуючи проти позову, стороною відповідача зазначено та надано відповідні докази того, що на час вчинення дорожньо - транспортної пригоди відповідач виконував свої трудові обов`язки водія ТОВ «А-400», про що надав копію наказу № 19 від 09 січня 2023 року ТОВ «А-400», в якому зазначено, що [PERSON] прийнято на роботу на посаду водія - касира. Крім того, з копії тимчасового реєстраційного талону [NUMBER] вбачається, що транспортний засіб «Богдан», д.н.з. [NUMBER] належить ТОВ «А-400». Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела. Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК України). Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 910/20622/17. Частина 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Виняток із загального правила, визначеного ч.2 ст. 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 по справі № 426/16825/16-ц. Також, судом приймається до уваги, що відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено в постанові від 05.09.2018 у справі №534/872/16-ц, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми франшизи внаслідок виникнення страхового випадку під час дорожньо-транспортної пригоди, слід відмовити, оскільки [PERSON] не є належним відповідачем у справі, адже він керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків. У зв`язку з тим, що у позовних вимогах [PERSON] про стягнення суми франшизи внаслідок виникнення страхового випадку під час дорожньо-транспортної пригоди відмовлено в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, суд залишає за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed