Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

15.08.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 13.11.2021 року між нею та відповідачем укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: земельної ділянки та квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.1 договору позивач, як майбутній покупець, передав відповідачу в якості авансового платежу 13 250,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору становило 500,00 дол. США. Відповідно до умов договору про наміри укладення та нотаріальне посвідчення основного договору мало відбутися не пізніше 20.12.2021 року у приміщенні офісу нотаріуса, однак станом на день пред`явлення позову до суду письмовий договір купівлі-продажу квартири та земельної ділянки укладений не був. За змістом позову, 23.06.2023 року [PERSON] на адресу відповідача була направлена письмова вимога про повернення авансованого платежу в сумі 13 250,00 грн. або 500,00 дол. США, проте відповідач аванс не повернув. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь передані в якості авансу кошти в сумі 18 284,30 грн., інфляційні витрати в сумі 4 188,03 грн., 3% річних в сумі 659,60 грн. та 1073,60 грн. сплаченого судового збору. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання позову та не заперечення проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направив. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з п.п. 1.1, 1.2 якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, в порядку та строки, визначені цим договором. Нерухомим майном за договором є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка [NUMBER] . За умовами п. 3.1 договору, при його підписанні позивач як покупець передав, а відповідач як продавець отримав 13 250,00 грн., що за курсом НБУ на день укладання договору еквівалентно 500,00 дол. США. За домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна має здійснитись не пізніше 20.12.2021 року (п.п. 6.1, 6.2 договору про наміри). Як убачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартири та земельної ділянки між сторонами укладений не був, у зв`язку із чим 23.06.2023 року позивачем на адресу відповідача направлялася письмова вимоги з проханням повернути суму завдатку в розмірі 13 250,00 грн. або 500,00 дол. США як еквівалент згідно з курсом НБУ на день укладення договору про наміри. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. З огляду на те, що договір купівлі - продажу нерухомого майна між сторонами укладений не був у визначений договором про наміри строк, сторони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 500 дол. США є авансом, а тому має бути повернута позивачу в тому розмірі, в якому вона надавалась. Станом на день звернення до суду із позовом (15.08.2023) офіційний курс гривні щодо долару США становив 1 долар США (USD) - 36,5686 грн. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18). Що стосується вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом з тим суд зауважує, що згідно з пунктом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, який триває і на даний час. З огляду на наведене та з урахуванням меж заявлених вимог, наданий [PERSON] розрахунок, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 70,79 грн. за період прострочення грошового зобов`язання в сумі 13 250 грн. з 21/12/2021 до 23/02/2022 включно. При цьому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 4 188,03 грн., оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений і неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 852 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial