Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до [PERSON] (далі - відповідач) з позовом про стягнення інфляційних збитків та річних. Також позивач просив суд справу вирішити без позивача, у випадку відсутності відповідача винести заочне рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів. За даним договором боржник отримав грошові кошти в розмірі 135 000 грн на строк до 01 листопада 2016 року. Вказав, що до цього часу відповідачем кошти позивачу не повернуто, у зв`язку з чим виникло грошове зобов`язання, яке відповідач належним чином не виконує, що дає підставу позивачу для стягнення, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, 3 % річних та інфляційних збитків. Таким чином, сума річних, за період з 01 лютого 2020 року до 01 лютого 2023 року, становить 12 150 грн (135 000 грн * 9 %). Позивач зазначив, що зазначені проценти не є мірою відповідальності, а з огляду на ст. 536 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами. Інфляційні збитки за період з вересня 2019 року по січень 2023 року включно складають 149,3 % і становлять 201 555 грн (135 00 грн * 149,3 % = 201 555 грн). Враховуючи те, що 135 000 грн вже стягнуто Києво-Святошинським районним судом Київської області, від проіндексованої суми вони віднімаються, і залишок складає 66 555 грн (201 555 грн - 135 000 грн = 66 555 грн). Загальна сума до стягнення становить 78 705 грн (12 150 грн річних + 66 555 грн інфляційних втрат), які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 13 жовтня 2023 року відповідач подала суду відзив на позов. Вказала, що повернула позивачу боргу за розпискою, на підтвердження чого надала суду копії розписок про отримання позивачем від відповідача грошових коштів. Просила відмовити у задоволенні позову. 01 листопада 2023 року від позивача надійшов виступ в судовому засідання, згідно якого останній просив суд позовні вимоги задоволити. На підтвердження своє позиції, позивач зазначив, що переважно в 2017 році [PERSON] виплатила йому 164 000 грн неустойку, яку позивач виплатив своїм кредиторам. Оскільки відповідач більше нічого позивачу не сплатила, позивач звернувся з позовом до суду, на яку [PERSON] написала-відзив від 20.03.2018 року. 27 червня 2019 року (справа № 369/12156/17) судом стягнено з відповідача 135 000 грн основного боргу. Позивач вважає, що копії розписок про сплату відповідачем неустойки в 2017 році не мають відношення до справи. У судове засідання 29.11.2023 року позивач та відповідач не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 01 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору боржник отримав грошові кошти в розмірі 135 000 грн. строком до 01 листопада 2016 року. Вказана обставина встановлена заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.06.2019 року у справі № 369/12156/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про стягнення боргу. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики [PERSON] не надав суду договір позики (розписку), проте надав суду рішення рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.06.2019 року у справі № 369/12156/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про стягнення боргу Факт отримання грошових коштів при розгляді справи не оспорювався. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики, отримання грошових коштів боржником, погодження сторонами всіх істотних умов договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що строк повернення коштів був погоджений - 01 листопада 2016 року. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом. З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувають цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки. Зокрема, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.05.2023 року у справі № 381/111/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, у задоволенні позову відмовлено. З поданих відповідачем розписок встановлено, що на виконання боргових зобов`язань [PERSON] передала [PERSON] : 23 грудня 2016 року - 100 000 грн., 01 лютого 2017 року - 29 000 грн., 23 березня 2017 року - 15 000 грн., 24 березня 2017 року - 14 000 грн., 18 квітня 2018 року - 6000 грн. Всього загальна сума становить 164 000 грн. Наявність зобов`язань за іншими договорами позики при розгляді даної справи судом не встановлено. Натомість позивач, подаючи позов, взагалі не вказував на повернення грошових коштів. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що станом на час розгляду справи відповідачка виконала своє боргове зобов`язання за договором від 01 листопада 2015 року. Посилання позивача, що він поніс значні витрати перед своїми позикодавцями та зазнав збитків за порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення грошових коштів, суд до уваги не приймає. Так, жодного належного та допустимого доказу цій обставині суду не надав, а обмежився лише посиланням у позовній заяві. Натомість слід зазначити, що [PERSON] постійно звертається до районного суду з різними позовами про стягнення заборгованості до різних боржників за договорами позики, отримує судові рішення про стягнення грошових коштів. Встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачка повернула всю суми позики, а саме останній платіж нею сплачений ще 18 квітня 2018 року. Звертаючись до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та річних, позивач нараховував на всю суму, без врахувань повернених коштів. Позивач доказів на спростування доказів відповідача не надав. Враховуючи, що відповідач борг повернув у повному обсязі, період інфляційних втрат та річних зв`ялений позивачем вже після повернутого боргу. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, що складаються із судового збору, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed