Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

[PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, з позовною заявою до [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), якою просить розірвати шлюб, який зареєстрований 15 листопада 2004 року між [PERSON] та [PERSON] у Виконавчому комітеті Коропецької селищної сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19, залишити їй прізвище « [PERSON] », та залишити проживати малолітніх дітей сторін: [PERSON] та [PERSON] з позивачкою. Ухвалою від 05 жовтня 2023 року провадження у справі було відкрито, справу вирішено розглянути за правилами загального позовного провадження, а перше судове засідання було призначено на 23 жовтня 2023 року о 10 годину 45 хвилин. 23 жовтня 2023 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2023 року о 14:00 год.\~\~ В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивачка просила розглянути справу за наявними у справі матеріалами, без її участі на підставі наявних у справі доказів. У випадку неявки відповідача, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору також подала заяву про розгляд справи без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(надалі за текстом -\~ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Аргументи сторін спору. Позиція позивача полягала у тому, що під час спільного проживання у неї з відповідачем, не склались відносини, з`явились сварки, внаслідок чого спільне життя та збереження шлюбу стало суперечити її інтересам. І як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати. Дітям слід визначити місце проживання із нею, а також їй слід залишити прізвище [PERSON] . Позиція відповідача. Правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Третя особа. Надала висновок про доцільність визначення місця проживання дітей саме із матір`ю. Діти були опитані та однозначно і твердо заявили, що хочуть жити саме із матір`ю. Тому суд, на підставі частини 1\~статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Оцінка суду щодо позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення прізвища [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 15 листопада 2004 року виконавчим комітетом Коропецької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19. Під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 5\~свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Разом з цим, у зв`язку із розбіжністю у поглядах на сімейне життя між подружжям спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам [PERSON] , і тому вона подала позов про розірвання шлюбу (а.с.1-3). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя, на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Оцінка суду щодо права. Частина 1\~статті 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша\~статті 24 Сімейного кодексу України). А частиною третьою\~статті 56 Сімейного кодексу України\~гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. При цьому, одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті\~104, частини третьої статті\~105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до положень частини 2\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Тож оскільки позивач втратила бажання знаходиться у шлюбі з відповідачем, який ґрунтується на вільній згоді їх обох, суд вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливими, позаяк їх збереження буде суперечити інтересу позивача, що має істотне значення щодо знаходження у шлюбі при наявності вільної згоди, тобто у добровільному порядку, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позовні вимоги, в частині залишення позивачу, після розірвання шлюбу, права і надалі іменуватись прізвищем « [PERSON] », задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тобто питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується позивачем у позасудовому порядку. І суд не бачить наявності спору у позивачки з будь-якою особою з приводу реалізації нею вказаного немайнового права. А тому, її право не підлягає судовому захисту у даний момент. Оцінка суду щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей. Як вже зазначалось, [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 15 листопада 2004 року виконавчим комітетом Коропецької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19. Під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 5\~свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Під час перебування сторін у шлюбі, 14 травня 2005 року, 12 вересня 2012 року та [INFO] у них народились діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6,7,8). Згідно з висновком наданим виконавчим комітетом Коломийської міської ради, діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проживають із матір`ю. Позивачка проживає у [ADDRESS] . При обстежені умов проживання встановлено: мати дітей [PERSON] працює та має відповідну заробітну плату для матеріального утримання дітей, постійно займається доглядом та утриманням їх, проживає разом з ними та забезпечує всім необхідним. В дітей та матері хороші взаємовідносини, вона сумлінно виконує свої батьківські обов`язки. А батько [PERSON] , останні чотири роки перебуває за межами України на роботі в Республіці Чехії, з того часу там постійно проживає і працює, не підтримує із мамою дітей сімейних відносин, не бажає утримувати дітей. У зв`язку із чим виконавчий комітет рекомендує визначити місце проживання вказаних дітей із матір`ю. (а.с. 43-45). Зміст спірних правовідносин. Таким чином, встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, у межах яких між ними виник спір з приводу місця проживання їх малолітніх дітей (оскільки вони, як батьки, стали проживати окремо один від одного). Щодо права позивачки на проживання дітей із нею. Положення частини 1 статті 32 Конституції України гарантують, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків передбачених Конституцією України. Разом з цим, частина 3 статті 51 Конституції України унормовує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. А пункт 6 частини 1 статті 92 Основного Закону України вказує на те, що засади сім`ї, охорони дитинства, материнства та батьківства визначаються виключно законами України. Отже, право на сімейне життя, в тому числі і право проживати разом із своєю дитинною, може бути обмежене законами України. Відповідно до положень статті 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, суд у першу чергу буде виходити з інтересів дитини, а не батьків. На що, звернув увагу суду і Верховний Суд (рішення від 04 квітня 2018 року, справа №756/2109/16-ц). Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, суд вважає, що положеннями статті 9 Конвенції встановлено обмеження права батьків на сімейне життя, в аспекті права проживати разом із своєю дитиною, у тому випадку, якщо батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Тобто, як і у цій справі. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлює право кожного на повагу до свого сімейного життя. Але частиною 2 статті 8 передбачає і обмеження такого права, зокрема, право органів державної влади втручатись у здійснення такого права, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб. Положення частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачають загальне правило, за яким, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Але, частина 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Отже, вказаним нормативно-правовим актом прямо передбачена підстава для втручання суду у право батьків на сімейне життя, в аспекті права жити разом із своєю дитиною, зокрема, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. І у справі, що розглядається судом, має місце саме такий випадок. Також суд відзначає, що такий випадок суд розцінює як необхідний у демократичному суспільстві, оскільки його метою є захист права дитини на визначення найбільш сприятливого для неї середовища для зростання. При цьому суд одразу відзначає, що за положеннями частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тож зважаючи на викладене, і з урахуванням того, що діти бажають жити саме із матір`ю, яка створила для них належні умови для проживання і розвитку, за даних обставин, перевагу у проживанні разом з дітьми, має мати. І за даних умов, тільки визначення місця проживання дітей із матір`ю, буде відповідати найвищим інтересам дітей. Окремо суд відзначає, що оскільки діти були опитані третьою особою, суд не бачив необхідності викликати їх до суду, з огляду на те, що їх думка була вже з`ясована, а порушення процедури з`ясування їх думки судом не встановлено. Тому, позовні вимоги позивачки про визначення місця проживання дітей із нею, підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: partial