Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Снятинської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 серпня 2004 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Подальше спільне проживання з відповідачкою по справі стало не можливим по причині втрати почуття любові та поваги один до одного. У сторін різні характери та погляди на життя, в результаті чого шлюбні відносини припинилися. Сторони більше двох років проживають окремо, оскільки відповідачка виїхала за межі України і не повертається. Подальше спільне життя та збереження сім`ї неможливе. Просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 05 серпня 2004 року Виконавчим комітетом Задубрівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Окрім того, просив залишити проживати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з ним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідачка своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області Семеняк М.В., в судовому засіданні просила взяти до уваги наданий висновок та під час ухвалення рішення врахувати, що дитині вже 17 років. Допитаний в судовому засіданні в порядку ст. 232 ЦПК України неповнолітній свідок [PERSON] суду пояснив, що він близько двох років проживає разом із батьком в [ADDRESS] та навчається у фаховому коледжі, проте на даний час взяв академічну відпустку. Мама перебуває за кордом в Італії, де працює. Проживати з нею вона не пропонувала, проте кликала в гості. Він неодноразово її відвідував за кордоном. Батьки перебували у поганих відносинах коли проживали разом, тому тато вирішив розлучились із мамою. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 20 грудня 2022 року, [PERSON] та [PERSON] 05 серпня 2004 року зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Задубрівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області складено відповідний актовий запис № 4. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу [PERSON] , прізвище дружини - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 травня 2006 року Виконкомом Задубрівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківській області [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 8. Батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відповідно до висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , складеного Службою у справах дітей Снятинської міської ради, Служба у справах дітей зазначає, що [PERSON] , [INFO] , вже досягає 17 років, він сам обирає з ким із батьків йому проживати, а тому Служба у справах дітей Снятинської міської ради не вправі визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] . Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього сина разом із батьком. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини та Цивільного кодексу України. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає про таке. У судовому засіданні встановлено, що шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені, шлюб носить формальний характер, фактичні шлюбні відносини притаманні подружжю припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який не бажає примирення з відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини суд зазначає про таке. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Вирішуючи позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд виходить з того, що відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У постанові Верховного Суду № 753/6498/15-ц від 28 січня 2021 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору дитині виповнилося 14 років, а на момент апеляційного перегляду справи дитині виповнилося 16 років, суди правильно врахували положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком. Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлено нинішнє місце проживання дитини, не заслуговують на увагу, оскільки правового значення при вирішення питання про визначення місця проживання дитини, що досягла 14-річного віку, не мають. Отже, у зазначеній вище постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що якщо дитині на момент ухвалення судового рішення виповнилося 14 років, то підстави для визначення судом місця проживання дитини з батьком або з матір`ю відсутні, оскільки місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У своєму позові позивач просив визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з ним. Однак, як вбачається з наведеної вище правової позиції Верховного Суду та наведених норм ЦК та СК України, судом не може бути визначено місце проживання неповнолітньої дитини, оскільки на момент ухвалення судом рішення у цій справі [PERSON] виповнилося 17 років, а тому він може самостійно визначити своє місце проживання, зокрема й з батьком, і рішення суду для цього не потрібне. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком задоволенню не підлягають.

Outcome: partial