Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У грудні 2022 року ПрАТ «СК «АРКС» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просило стягнути суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 22795,75 грн та судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 3 липня 2020 р. приблизно о 23 год. 21 хв. в м. Києві, по вул. Костельна, 6, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «MAZDA» д.н.з. [NUMBER] , перед початком руху не впевнися в безпеці руху та здійснив наїзд на припаркований автомобіль «AUDI» [NUMBER] , чим порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.1 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2020 р. у справі №761/21075/20 [PERSON] , визнано винним у вчиненні ДТП. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «AUDI» [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «АРКС» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту. Позивач виплатив потерплій особі 66189,60 грн. страхового відшкодування. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «MAZDA» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». На звернення позивача 01.06.2021 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило 39218,04 грн страхового відшкодування за вирахуванням зносу та 05.10.2023 р. здійснило доплату страхового відшкодування в розмірі 4175,81 грн. Різниця між виплаченим страховим відшкодуванням складає 22795,75 грн. Вказані кошти позивач просить стягнути з відповідача, як з винної особи у ДТП. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо його задоволення, зазначає, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Вважає, що страховик відповідача безпідставно занизив страхове відшкодування за рахунок коефіцієнту зносу, який застосовується у порядку встановленому законодавством. Автомобіль AUDI A3, номерний знак [NUMBER] , що був пошкоджений, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу має рік випуску 2013р., дату першої реєстрації 20.03.2014р., а датою виробництва автомобіля AUDI A3 з VIN [NUMBER] є 13.11.2013р. На дату ДТП - 03.07.2020р. автомобіль AUDI A3, номерний знак [NUMBER] , виробництва 13.11.2013р., був в експлуатації до 7 років, а тому коефіцієнт зносу дорівнював - 0. Вказане на думку представника відповідача свідчить про те, що страховик відповідача безпідставно застосував коефіцієнт зносу 0,7, в той час, як він дорівнював 0, у зв`язку з чим занизив страхове відшкодування, а тому різниця, яка виникла через безпідставне врахування коефіцієнту зносу, підлягає стягненню не з відповідача, а з його страховика - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Третя особа подала пояснення на позов, в яких повідомила, що вони виконали в повному обсязі зобов`язання за полісом АО.6673341 від 08.11.2019 р. Позивачем було розраховано розмір збитку на підставі калькуляції без проведення оцінки. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не було погоджено надану позивачем калькуляцію, проведено попередню виплату страхового відшкодування в розмірі 39218,04 грн з урахуванням максимального зносу - 0,70 %. Після отримання від позивача акту виконаних робіт №0000055135 від 19.08.2020 р. на суму 66189,60 грн, що підтверджував фактичний ремонт автомобіля, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було здійснено новий розрахунок зносу та застосовано коефіцієнт 0,5004 % до суми відновлюваного ремонту. Сума доплати страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту зносу 0,5004 % становила 4175,81 грн. Ухвалою судді від 19.05.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 11.07.2023 р. витребувано у ДП «Ауді Центр Віпос» повні ідентифікаційні дані автомобіля AUDI А3, д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , із зазначенням календарної дати його виготовлення (з обов`язковим зазначенням при цьому дня та місяця цього року). Ухвалою суду від 11.07.2023 р. залучено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» в якості третьої особи до участі в справі за позовом ПрАТ «СК «АРКС» до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, витребувано у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» деталізовану інформацію щодо застосування коефіцієнту фізичного зносу - 0,7 при виплаті страхового відшкодування в розмірі 39218,04 грн на користь АТ СК «АРКС» із зазначенням критеріїв, які враховувались при його застосуванні. В судовому засіданні представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ст. 223 ч.1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 3 липня 2020 р. приблизно о 23 год. 21 хв. в м. Києві, по вул. Костельна, 6, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «MAZDA» д.н.з. [NUMBER] , перед початком руху не впевнися в безпеці руху та здійснив наїзд на припаркований автомобіль «AUDI» [NUMBER] , чим порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.1 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2020 р. у справі №761/21075/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «AUDI» [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «АРКС» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 26.11.2019 р. 04.07.2020 р. потерпіла особа [PERSON] звернулась до ПрАТ «СК «АРКС» з заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу. Розмір страхового відшкодування, нарахований та виплачений потерпілій особі, становить 66189,60 грн, що підтверджується страховим актом №ARX2590161 від 15.07.2020 р., розрахунком страхового відшкодування, платіжним дорученням від 16.07.2020 р. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «MAZDA» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом №АО6673341, за яким ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130000,00 грн, франшиза - 0. Згідно листа ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 06.06.2023 р. по страхові й справі №1014 не було погоджено надану ПрАТ «СК «АРКС» калькуляцію №1.003.20.2 від 08.07.2020 р., та проведено виплату страхового відшкодування з врахуванням зносу 70%. 01.06.2021 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято рішення та виплачено ПрАТ «СК «АРКС» 39218,04 грн страхового відшкодування. Вказані обставини підтверджуються страховим актом №1014/1, розпорядженням №1014/1/1 на виплату страхового відшкодування, платіжною інструкцією про перерахунок 39218,04 грн. Як вбачається з пояснень на ухвалу суду від 11.07.2023 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було здійснено новий розрахунок зносу та застосовано коефіцієнт - 0,5004 % до суми відновлювального ремонту в розмірі 66189,60 грн. Сума доплати страхового відшкодування з урахування коефіцієнта фізичного зносу становила 4175,81 грн, які були виплачені ПрАТ «СК «АРКС». Вказані обставини підтверджуються страховим актом №1014/2, розпорядженням №1014/1/1 на виплату страхового відшкодування, платіжною інструкцією про перерахунок 4175,81 грн. Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) сформульовано висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказана різниця викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням франшизи та зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. З наданих матеріалів вбачається, що ПрАТ «СК «АРКС» сплатило суму страхового відшкодування потерпілому - 66189,60 грн, та звернулась до страхової компанії винної особи у ДТП - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», які перерахували ПрАТ «СК «АРКС»- 43393,85 грн з урахуванням коефіцієнта зносу - 0,5004 %. Різниця між виплаченим страховим відшкодуванням складає 22795,75 грн. Відповідач у справі заперечує щодо стягнення з нього різниці між виплаченим страховим відшкодуванням, оскільки ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» безпідставно при розрахунку страхового відшкодування врахували коефіцієнт фізичного зносу - 0,5004 % для автомобіля «AUDI» [NUMBER] . Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ. Згідно з п. 1.6 методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки. Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля «AUDI» [NUMBER] , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2013, дата першої реєстрації - 20.03.2014 р. На ухвалу суду від 11.07.2023 р. ДП «Ауді центр Віпос» надало відповідь, що автомобіль «AUDI» [NUMBER] , виготовлений 13.11.2013 р. Вказані обставини підтверджуються також письмовими доказами, наданими позивачем. (а.с. 55-57) Між тим, третя особа при визначенні розміру страхового відшкодування у звіті було за основу взято термін експлуатації автомобіля - 7,51. Зважаючи на те, що станом на дату ДТП (03.07.2020 р.) строк експлуатації автомобіля «AUDI» [NUMBER] , був менше семи років, значення коефіцієнту фізичного зносу застрахованого позивачем автомобіля приймається таким, що дорівнює нулю, у разі відсутності винятків встановлених п.7.39 Методики. Відповідно до п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів винятками стосовно використання зазначених вимог є: а) КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний); б) складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини)); в) складові частини каркасу кузова, оперення кузова, кабіни та рами мають наскрізну корозію, що призвело до зниження витривалості і міцності матеріалу виготовлення цієї складової частини (складових частин) КТЗ; г) складові частини кузова, кабіни, рами КТЗ мають пошкодження у вигляді деформації, за винятком таких, що підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу І цієї Методики; ґ) КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4 до цієї Методики. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №904/10052/17, від 01.07.2021 у справі №910/4690/20 та від 29.06.2021 у справі №916/292/17. Обставини передбачені п. 7.39 Методики ані позивачем, ані третьою особою не доведено, в наданих ними доказах відсутнє посилання з відповідним обґрунтуванням на конкретний підпункт п. 7.39 Методики, що могло бути підставою для застосування коефіцієнта зносу для автомобіля, строк експлуатації якого не перевищував семи років. Підстави для застосування п. 7.39 Методики судом також не встановлені, в матеріалах справи не міститься будь-яких доказів того, що складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами автомобіля «AUDI» [NUMBER] , відновлювали ремонтом до настання спірної ДТП. Крім цього, дослідивши надану третьою особою роздруківку «AudaHistory», суд зазначає, що вона не підтверджує фактичне проведення ремонтних робіт складових частин кузова автомобіля «AUDI» [NUMBER] , оскільки за допомогою цієї програми проводився певний розрахунок вартості ремонту та технічного обслуговування на той чи інший автомобіль, а причини проведення цього розрахунку можуть бути різні. При цьому, доказів фактичного ремонту вказаного автомобіля, який би збігався в часі і обсязі робіт з оціненим названою комп`ютерною програмою, суду не надано. Варто також зазначити, що п.п. «б» п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092, встановлює виключення щодо незастосування вимог п. 7.38 Методики у випадку коли складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом, а саме - крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини), проте з наданого відповідачем витягу з програмного комплексу AudaHistorу щодо розрахунку вартості ремонту автомобіля неможливо встановити характер проведеного ремонту та, відповідно, визначити, чи підпадає такий ремонт під обмеження, визначені п.п. «б» п. 7.39 Методики. Крім цього, самі по собі відомості в системі «AudaHistory» не можуть бути належними доказами, адже витяг (роздруківка) стосовно пошкодження автомобіля, не містить виконавця та жодних реквізитів чи посилання, за якими можливо було б ідентифікувати установу або ж особу, яка формувала таку інформацію, її фах та компетентність у даному питанні Отже, оскільки доказів наявності обставин, зазначених в п. 7.39 Методики, матеріали справи не містять та позивачем не доведено, відтак, твердження позивача про застосування коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 0,5004 % та стягнення з цих підстав страхового відшкодування в розмірі 22795,75 грн з відповідача є безпідставними. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, - потрібно залишити без задоволення. Сторона відповідача просила вирішити питання про відшкодування витрат на правничу допомогу. П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір №75 від 02.06.2023 р. про надання правової допомоги, додаткова угода №1 від 02.06.2023 р. до договору, за якою сторони погодили гонорар адвоката за надання правової допомоги за годину - 1500,00 грн, за направлення адвокатського запиту - 2000,00 грн, за участь в одному судовому засідання - 2000,00 грн. акти виконаних робіт від 08.06.2023 р. на суму 27000,00 грн, від 14.11.2023 р. на суму 18500,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордеру №176 від 08.06.2023 р. на суму 10000,00 грн, №174 від 02.06.2023 р. на суму 17000,00 грн, №189 від 12.07.2023 р. на суму 4000,00 грн, №217 від 14.11.2023 р. на суму 14500,00 грн, Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги позивачем не подано. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved