Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

20.09.2021 року [PERSON] , [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулися до суду з позовом про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виселення та зняття з реєстрації місця проживання до [PERSON] , [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивачів зазначено, що 14.12.1995 року [PERSON] , [PERSON] (після реєстрації шлюбу в 2011 році прізвище було змінено на [PERSON] , Позивач 1), [PERSON] , яка діяла від власного імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] (Позивач 2) набули у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 94,75 кв. м., житловою площею 57,70 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689 (далі за текстом - Квартира). 09.07.1997 року у відділі нерухомості ЗАТ «Скінія» між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] (Третьою особою 1), як покупцем було укладено угоду про наміри сторін на придбання Квартири, згідно з умовами якої кінцевою датою продажу квартири є 26.07.1997 року і покупець під час підписання цієї угоди передає продавцю 3 000, 00 дол. США як завдаток. Цього ж дня сторони погодили ціну продажу Квартири, про що склали акт. [PERSON] (Третя особа 1) зазначала, що в неї не було необхідної суми коштів для оплати вартості Квартири і вона позичила 80 000, 00 дол. США у [PERSON] (Відповідача 1), домовившись з останнім про те, що договір буде укладений на його ім`я, а після повернення боргу він одразу ж переоформить квартиру на [PERSON] (Третю особу 1). 05.08.1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким [PERSON] , [PERSON] (Позивач 1), [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] (Позивач 2), продали, а [PERSON] (Відповідач 1) придбав за 15 000, 00 грн. Квартиру, яка належала Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689. 03.04.2001 року [PERSON] (Відповідач 1) зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689. Після укладення договору купівлі-продажу Квартири у 1997 році [PERSON] (Третя особа 1) зі своєю сім`єю вселилася у вищевказану Квартиру, зробила в ній ремонт, облаштувала її для постійного проживання, користувалася нею та несла всі витрати на її утримання, оплачувала комунальні послуги. Борг [PERSON] [PERSON] повернула, проте [PERSON] право власності на Квартиру на [PERSON] так і не переоформив. У зв`язку з чим у провадженні судді перебувала низка судових справ. Так, у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа № 2601/22887/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні Квартирою та виселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та визнання договору купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - [PERSON] , визнання її ( [PERSON] ) дійсним покупцем за цим договором, зміну правовідносин шляхом переведення на неї прав і обов`язків покупця, визнання за нею права власності на Квартиру. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року у справі № 2601/22887/12 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: АТ «Український інноваційний банк», ВАТ «КБ «Надра», ТБ «Київська універсальна біржа», про визнання права власності задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - [PERSON] . Визнано дійсним покупцем за договором купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року - [PERSON] . Переведено права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Квартири, укладений 05.08.1997 року між брокером брокерської контори № 168 [PERSON] , який діяв зі згоди і за дорученням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та свого неповнолітнього сина [PERSON] , та брокером брокерської контори № 745 [PERSON] , яка діяла зі згоди і за дорученням [PERSON] , посвідчений Київською універсальною біржею на [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на Квартиру загальною площею 94,75 кв. м, в тому числі житловою площею 57,70 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12 апеляційну скаргу [PERSON] , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12 було встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05.08.1997 року між [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] і [PERSON] у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. [PERSON] за цим договором не набув права власності на Квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його власником спірної Квартири. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з підстав нікчемності договору не може бути визнано й право власності на Квартиру за [PERSON] . При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03.04.2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним 05.08.1997 року між [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] і [PERSON] договором купівлі-продажу нерухомості ( Квартири). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 року касаційну скаргу [PERSON] по справі № 2601/22887/12, яка діяла від імені [PERSON] , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року залишено без змін. Отже, переглядаючи справу № 2601/22887/12 в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що право власності на спірну Квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості. В квітні 2007 року [PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа - Київська універсальна біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся (справа № 2-547/07). Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.08.1997 року він придбав у відповідачів Квартиру. Договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року було укладено згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу» та посвідчено на Київській універсальній біржі. Продаж квартири вчинено за 15 000, 00 грн., які продавці отримали. В зв`язку з тим, що нотаріальна форма посвідчення договору не була дотримана, позивач просив визнати договір таким, що відбувся. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - задоволено. Визнано таким, що відбувся договір купівлі-продажу Квартири, укладеного 05.08.1997 року та зареєстрованого на Київській універсальній біржі за № D0619/7882. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - відмовлено за безпідставністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.04.2013 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа - Київська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року набрало законної сили 08.08.2013 року. У серпні 2016 року [PERSON] (Третя особа 1) звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Позивача 1), [PERSON] (Позивача 2), третя особа - [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю (справа № 752/11761/16-ц). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 28.10.2016 року позовні вимоги [PERSON] (Третьої особи 1) задоволено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] (Відповідача 1) відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), укладений 05.08.1997 року, є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. [PERSON] за цим договором купівлі-продажу не набув право власності на Квартиру, тому реєстрація права власності за нікчемним правочином не дає підстав для визнання його власником спірної квартири. У травні 2017 року [PERSON] подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року скасовано. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України 2004 року (в редакції чинній на момент розгляду справ судами загальної юрисдикції № 2-547/07, № 2601/22887/12, № 752/11761/16-ц) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 4 статті 82 ЦПК України, в чинній редакції, передбачена аналогічна норма, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, враховуючи зазначені вище рішення судів, що набрали законної сили, станом на дату подачі цієї позовної заяви, власниками Квартири [ADDRESS] та Позивач 2. Батьки Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого в подальшому була встановлена судовим рішенням, на момент подачі даної позовної заяви померли. Право власності у [ADDRESS] та їх батьків: [PERSON] та [PERSON] виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689. Зазначене також підтверджується відповіддю Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.08.2021 року на адвокатський запит представника Позивачів 1, 2. Факт родинних зав`язків між [PERSON] , [PERSON] та Позивачами 1, 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) підтверджується: свідоцтвом про народження [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] з [PERSON] на [PERSON] (Позивач 1); свідоцтвом про народження [PERSON] (Позивача 2). Після смерті батьків Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири і в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), їх єдиними спадкоємцями були/є Позивач 1 та Позивач 2. Так, [PERSON] - мати Позивачів 1, 2 померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина; [PERSON] - батько Позивачів 1, 2 помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина (далі за текстом також - батьки Позивачів 1, 2). Тобто, Позивачі 1, 2 є спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] за законом першої черги. На момент смерті батьків Позивачів 1, 2 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за однією адресою: [ADDRESS] . Факт спільного проживання [PERSON] , [PERSON] та Позивачів 1, 2 на момент смерті [PERSON] в 2004 році та [PERSON] в 2009 році також підтверджується копіями паспортів, які містять інформацію про їх зареєстроване місце проживання. Заповіти [PERSON] та [PERSON] не складались. Після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивачами 1, 2 були отримані Свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких Позивачі 1, 2 успадкували після смерті батьків частки в квартирі, що також належала спадкодавцям та в якій вони спільно проживали за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира в подальшому була відчужена Позивачами 1, 2. Квартира, яка є предметом даного віндикаційного позову, не зазначена в згадуваних свідоцтвах про право на спадщину за законом, які були отримані після смерті батьків Позивачем 1 та Позивачем 2, оскільки Квартира, на момент їх видачі, була предметом декількох судових спорів, зазначених в даному позові. ЦК України, в редакції, чинній на момент смерті [INFO] [PERSON] та 04.03.2009 р. [PERSON] (матері та батька Позивачів 1, 2) і відкриття спадщини, було передбачено, зокрема: ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 ЦК України); ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця; ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини; ст. 1261 ЦК України унормовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними; ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України (протягом шести місяців, відлік яких починається з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадщина Позивачами 1, 2 була прийнята, що підтверджується згадуваними свідоцтвами про право на спадщину. Отже, право власності на Квартиру, яка є предметом даного віндикаційного позову, беззаперечно належить Позивачу 1 та Позивачу 2. Натомість, у Відповідача 1 за нікчемним договором не виникло право власності на Квартиру, а відтак він не мав законних підстав для реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в 2020 році. Як Позивачу 1 та Позивачу 2 нещодавно стало відомо, незважаючи на те, що: рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12, яке було залишено без змін Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України, було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року укладеного між [PERSON] (Відповідачем 1), [PERSON] ( [PERSON] ) (Позивачем 1), [PERSON] і [PERSON] є нікчемним; Відповідачу 1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року таким, що відбувся (Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року по справі № 2-547/07 набрало законної сили 08.08.2013 року), [PERSON] (Відповідач 1) 25.05.2000 року отримав дублікат зазначеного договору в Київській універсальній біржі та 04.06.2020 року звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м Києва - Канівець Любові Миколаївни з відповідною заявою на підставі якої та доданих до неї документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за Відповідачем 1 на Квартиру (номер запису про право власності/довірчої власності: 36945082; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2103502680000). Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.09.2020 р., номер інформаційної довідки:226099365. На думку Позивача 1 та Позивача 2, [PERSON] (Відповідач 1), подаючи пакет документів Державному реєстратору Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва для проведення державної реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинив шахрайські дії. Повідомив завідомо недостовірну інформацію Державному реєстратору Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва та подав в пакеті документів для проведення реєстраційних дій дублікат договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року нікчемність якого була встановлена в 2015 році рішенням суду, що набрало законної сили та про яке достеменно було відомо [PERSON] (Відповідачу 1), як і про інші перелічені в позовній заяві рішення судів, оскільки останній був їх стороною. Отже, відсутні правові підстави для вибуття спірного майна (Квартири) з володіння [ADDRESS] . Як було встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили дійсним покупцем Квартири була [PERSON] (Третя особа 1). Саме вона сплатила кошти за договором купівлі-продажу нерухомості (Квартири), позичивши їх у Відповідача 1, вселилась в 1997 році із своєю сім`єю до Квартири, зробила ремонт та придбала меблі та техніку. Чоловік Третьої особи 1 - [PERSON] (Третя особа 2) проживав у Квартирі до 30.03.2021 року. Відповідач 1, Відповідач 2 до зазначеної дати ніколи у Квартирі не проживали. Так, 30.03.2021 року приблизно об 11 год. 00 хв. невідомі особи, якими керував представник [PERSON] (Відповідача 1) - [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області 24.02.1998, телефон [NUMBER] ), почали виламувати двері до Квартири, в якій мешкав [PERSON] (Третя особа 2), коли його не було вдома. Коли [PERSON] (Третій особі 2) стало відомо про цей факт він одразу ж викликав поліцію і терміново приїхав додому (до Квартири). Повернувшись до Квартири [PERSON] (Третя особа 2) також зателефонував Позивачу 1 та адвокату, які також приїхали на місце події. Приблизно об 11 год. 40 хв. на місце події приїхав наряд патрульно-постової поліції Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, який припинив протиправні дії, а також викликав слідчо-оперативну групу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, яка прибула приблизно об 15 год. 00 хв., якою були відібрані пояснення і заяви в учасників конфлікту. Пояснення також були надані Позивачем 1. Слідчою оперативною групою було роз`яснено [PERSON] та супроводжуючим його особам, що виселення і ламання дверей недопустимі за чинним законодавством України. Оскільки внаслідок протиправних дій двері та замки були пошкоджені та потрапити до квартири [PERSON] (Третя особа 2) та Позивач 1 не змогли, [PERSON] викликав аварійну службу з відкриття дверей. Як тільки з`явився працівник аварійної служби з відкриття дверей, до квартири знову прийшли [PERSON] та невідомі особи і почали перешкоджати у відкритті дверей. [PERSON] (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. Коли приїхала поліція, [PERSON] заявив, що відкривати двері буде виключно його майстер. Оскільки майстер, який був з [PERSON] не зміг відкрити двері, [PERSON] і супроводжуючі його невідомі особи вийшли з будинку. Поїхала і поліція. [PERSON] (Третя особа 2) за допомогою власного ключа зміг відчинити двері та потрапити до квартири приблизно о 20 год. 00 хв. У цей час до будинку почали з`їжджатися автомобілі з молодими чоловіками спортивної статури, а також привезли нові двері. Приблизно о 21 год. 30 хв. двері за допомогою «болгарки» почали просто зрізати, а під`їзд будинку зайняли декілька десятків молодих чоловіків спортивної статури. [PERSON] (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. [PERSON] та ще один невідомий чоловік, який представився адвокатом, проникли у квартиру, в якій мешкав [PERSON] (Третя особа 2), почали знімати все, що знаходиться в квартирі, продовжували виламувати старі двері і ставити нові, а також почали облаштовувати охоронну сигналізацію. На посилання Позивача 1, Третьої особи 2, їх адвокатів, що це незаконне проникнення у житло, незаконне виселення, незаконне пошкодження чужого майна в особливо великих розмірах, що під час зазначених дій були присутніми декілька десятків невідомих чоловіків спортивної статури, що Квартира належить на праві власності Позивачам 1, 2, а Відповідач 1 зареєстрував право власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату Договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого була встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, що фактично є шахрайськими діями зі сторони Відповідача 1, не було жодної реакції. За таких обставин, [PERSON] (Третя особа 2) побоюючись за своє життя та здоров`я, змушений був залишити Квартиру, взявши з собою лише документи і деякий одяг. Все майно, набуте ним та його сім`єю з 1997 року, залишилося в Квартирі. Позивачі 1, 2 також не змогли і досі не мають можливості потрапити до Квартири, володіти та розпоряджатись належним їм на праві власності майном (Квартирою). За вказаними фактами були подані заяви Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві. Отже, майно, що є предметом віндикації (Квартира) вибуло з володіння [ADDRESS] у володіння Відповідача 1 поза їх волею. Як стало відомо Позивачам 1, 2 на момент подачі даного позову в Квартирі зареєстровано місце поживання наступних осіб: [PERSON] (Відповідача 1) та його сина - [PERSON] (Відповідача 2), [INFO] . [PERSON] (Третю особу 2) знято з реєстрації. Просили суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м.; виселити з квартири [ADDRESS] та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м., [PERSON] , [PERSON] , [INFO] без надання їм іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації місця проживання, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 982 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 00 копійок. 22.09.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 22.09.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів та залишення без задоволення заяви про забезпечення позову. У зв`язку з наказом голови Голосіївського районного суду № 21-ОС від 16.02.2022 року суддя [PERSON] тимчасово переведена шляхом відрядження на роботу на посаду судді Дніпровського районного суду міста Києва, для здійснення правосуддя строком на 1 ( один) рік. На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, але не виключно, керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 180 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справа № 752/22891/21. Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 23.02.2022 року справа № 752/22891/21 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 05.05.2022 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 10.05.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачі та їх представник відсутні, представник позивачів подала до суду заяву про завершення розгляду справи за її та позивачів відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили задовольнити позов. Відповідачі у судовому засіданні відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями станом до суду не зверталися. Треті особи у судовому засіданні відсутня, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.12.1995 року [PERSON] , [PERSON] (після реєстрації шлюбу в 2011 році прізвище було змінено на [PERSON] , Позивач 1), [PERSON] , яка діяла від власного імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] (Позивач 2) набули у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 94,75 кв. м., житловою площею 57,70 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689 (далі за текстом - Квартира). 09.07.1997 року у відділі нерухомості ЗАТ «Скінія» між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] (Третьою особою 1), як покупцем було укладено угоду про наміри сторін на придбання Квартири, згідно з умовами якої кінцевою датою продажу квартири є 26.07.1997 року і покупець під час підписання цієї угоди передає продавцю 3 000, 00 дол. США як завдаток. Цього ж дня сторони погодили ціну продажу Квартири, про що склали акт. [PERSON] (Третя особа 1) зазначала, що в неї не було необхідної суми коштів для оплати вартості Квартири і вона позичила 80 000, 00 дол. США у [PERSON] (Відповідача 1), домовившись з останнім про те, що договір буде укладений на його ім`я, а після повернення боргу він одразу ж переоформить квартиру на [PERSON] (Третю особу 1). 05.08.1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким [PERSON] , [PERSON] (Позивач 1), [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] (Позивач 2), продали, а [PERSON] (Відповідач 1) придбав за 15 000, 00 грн. Квартиру, яка належала Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689. 03.04.2001 року [PERSON] (Відповідач 1) зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689. Після укладення договору купівлі-продажу Квартири у 1997 році [PERSON] (Третя особа 1) зі своєю сім`єю вселилася у вищевказану Квартиру, зробила в ній ремонт, облаштувала її для постійного проживання, користувалася нею та несла всі витрати на її утримання, оплачувала комунальні послуги. Борг [PERSON] [PERSON] повернула, проте [PERSON] право власності на Квартиру на [PERSON] так і не переоформив. У зв`язку з чим у провадженні судді перебувала низка судових справ. Так, у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа № 2601/22887/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні Квартирою та виселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та визнання договору купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - [PERSON] , визнання її ( [PERSON] ) дійсним покупцем за цим договором, зміну правовідносин шляхом переведення на неї прав і обов`язків покупця, визнання за нею права власності на Квартиру. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року у справі № 2601/22887/12 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: АТ «Український інноваційний банк», ВАТ «КБ «Надра», ТБ «Київська універсальна біржа», про визнання права власності задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - [PERSON] . Визнано дійсним покупцем за договором купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року - [PERSON] . Переведено права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Квартири, укладений 05.08.1997 року між брокером брокерської контори № 168 [PERSON] , який діяв зі згоди і за дорученням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та свого неповнолітнього сина [PERSON] , та брокером брокерської контори № 745 [PERSON] , яка діяла зі згоди і за дорученням [PERSON] , посвідчений Київською універсальною біржею на [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на Квартиру загальною площею 94,75 кв. м, в тому числі житловою площею 57,70 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12 апеляційну скаргу [PERSON] , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12 було встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05.08.1997 року між [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] і [PERSON] у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. [PERSON] за цим договором не набув права власності на Квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його власником спірної Квартири. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з підстав нікчемності договору не може бути визнано й право власності на Квартиру за [PERSON] . При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03.04.2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним 05.08.1997 року між [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] і [PERSON] договором купівлі-продажу нерухомості ( Квартири). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 року касаційну скаргу [PERSON] по справі № 2601/22887/12, яка діяла від імені [PERSON] , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року залишено без змін. Отже, переглядаючи справу № 2601/22887/12 в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що право власності на спірну Квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості. В квітні 2007 року [PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа - Київська універсальна біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся (справа № 2-547/07). Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.08.1997 року він придбав у відповідачів Квартиру. Договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року було укладено згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу» та посвідчено на Київській універсальній біржі. Продаж квартири вчинено за 15 000, 00 грн., які продавці отримали. В зв`язку з тим, що нотаріальна форма посвідчення договору не була дотримана, позивач просив визнати договір таким, що відбувся. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - задоволено. Визнано таким, що відбувся договір купівлі-продажу Квартири, укладеного 05.08.1997 року та зареєстрованого на Київській універсальній біржі за № D0619/7882. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - відмовлено за безпідставністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.04.2013 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), третя особа - Київська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року набрало законної сили 08.08.2013 року. У серпні 2016 року [PERSON] (Третя особа 1) звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Позивача 1), [PERSON] (Позивача 2), третя особа - [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю (справа № 752/11761/16-ц). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 28.10.2016 року позовні вимоги [PERSON] (Третьої особи 1) задоволено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] (Відповідача 1) відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), укладений 05.08.1997 року, є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. [PERSON] за цим договором купівлі-продажу не набув право власності на Квартиру, тому реєстрація права власності за нікчемним правочином не дає підстав для визнання його власником спірної квартири. У травні 2017 року [PERSON] подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року скасовано. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України 2004 року (в редакції чинній на момент розгляду справ судами загальної юрисдикції № 2-547/07, № 2601/22887/12, № 752/11761/16-ц) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 4 статті 82 ЦПК України, в чинній редакції, передбачена аналогічна норма, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, враховуючи зазначені вище рішення судів, що набрали законної сили, станом на дату подачі цієї позовної заяви, власниками Квартири [ADDRESS] та Позивач 2. Батьки Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого в подальшому була встановлена судовим рішенням, на момент подачі даної позовної заяви померли. Право власності у [ADDRESS] та їх батьків: [PERSON] та [PERSON] виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689. Зазначене також підтверджується відповіддю Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.08.2021 року на адвокатський запит представника Позивачів 1, 2. Факт родинних зав`язків між [PERSON] , [PERSON] та Позивачами 1, 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) підтверджується: свідоцтвом про народження [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] з [PERSON] на [PERSON] (Позивач 1); свідоцтвом про народження [PERSON] (Позивача 2). Після смерті батьків Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири і в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), їх єдиними спадкоємцями були/є Позивач 1 та Позивач 2. Так, [PERSON] - мати Позивачів 1, 2 померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина; [PERSON] - батько Позивачів 1, 2 помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина (далі за текстом також - батьки Позивачів 1, 2). Тобто, Позивачі 1, 2 є спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] за законом першої черги. На момент смерті батьків Позивачів 1, 2 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за однією адресою: [ADDRESS] . Факт спільного проживання [PERSON] , [PERSON] та Позивачів 1, 2 на момент смерті [PERSON] в 2004 році та [PERSON] в 2009 році також підтверджується копіями паспортів, які містять інформацію про їх зареєстроване місце проживання. Заповіти [PERSON] та [PERSON] не складались. Після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивачами 1, 2 були отримані Свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких Позивачі 1, 2 успадкували після смерті батьків частки в квартирі, що також належала спадкодавцям та в якій вони спільно проживали за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира в подальшому була відчужена Позивачами 1, 2. Квартира, яка є предметом даного віндикаційного позову, не зазначена в згадуваних свідоцтвах про право на спадщину за законом, які були отримані після смерті батьків Позивачем 1 та Позивачем 2, оскільки Квартира, на момент їх видачі, була предметом декількох судових спорів, зазначених в даному позові. Спадщина Позивачами 1, 2 була прийнята, що підтверджується згадуваними свідоцтвами про право на спадщину. Отже, право власності на Квартиру, яка є предметом даного віндикаційного позову, беззаперечно належить Позивачу 1 та Позивачу 2. Натомість, у Відповідача 1 за нікчемним договором не виникло право власності на Квартиру, а відтак він не мав законних підстав для реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в 2020 році. Як Позивачу 1 та Позивачу 2 нещодавно стало відомо, незважаючи на те, що: рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12, яке було залишено без змін Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України, було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року укладеного між [PERSON] (Відповідачем 1), [PERSON] ( [PERSON] ) (Позивачем 1), [PERSON] і [PERSON] є нікчемним; Відповідачу 1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року таким, що відбувся (Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року по справі № 2-547/07 набрало законної сили 08.08.2013 року), [PERSON] (Відповідач 1) 25.05.2000 року отримав дублікат зазначеного договору в Київській універсальній біржі та 04.06.2020 року звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м Києва - Канівець Любові Миколаївни з відповідною заявою на підставі якої та доданих до неї документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за Відповідачем 1 на Квартиру (номер запису про право власності/довірчої власності: 36945082; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2103502680000). Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.09.2020 р., номер інформаційної довідки:226099365. На думку Позивача 1 та Позивача 2, [PERSON] (Відповідач 1), подаючи пакет документів Державному реєстратору Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва для проведення державної реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинив шахрайські дії. Повідомив завідомо недостовірну інформацію Державному реєстратору Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва та подав в пакеті документів для проведення реєстраційних дій дублікат договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року нікчемність якого була встановлена в 2015 році рішенням суду, що набрало законної сили та про яке достеменно було відомо [PERSON] (Відповідачу 1), як і про інші перелічені в позовній заяві рішення судів, оскільки останній був їх стороною. Отже, відсутні правові підстави для вибуття спірного майна (Квартири) з володіння [ADDRESS] . Як було встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили дійсним покупцем Квартири була [PERSON] (Третя особа 1). Саме вона сплатила кошти за договором купівлі-продажу нерухомості (Квартири), позичивши їх у Відповідача 1, вселилась в 1997 році із своєю сім`єю до Квартири, зробила ремонт та придбала меблі та техніку. Чоловік Третьої особи 1 - [PERSON] (Третя особа 2) проживав у Квартирі до 30.03.2021 року. Відповідач 1, Відповідач 2 до зазначеної дати ніколи у Квартирі не проживали. Так, 30.03.2021 року приблизно об 11 год. 00 хв. невідомі особи, якими керував представник [PERSON] (Відповідача 1) - [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області 24.02.1998, телефон [NUMBER] ), почали виламувати двері до Квартири, в якій мешкав [PERSON] (Третя особа 2), коли його не було вдома. Коли [PERSON] (Третій особі 2) стало відомо про цей факт він одразу ж викликав поліцію і терміново приїхав додому (до Квартири). Повернувшись до Квартири [PERSON] (Третя особа 2) також зателефонував Позивачу 1 та адвокату, які також приїхали на місце події. Приблизно об 11 год. 40 хв. на місце події приїхав наряд патрульно-постової поліції Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, який припинив протиправні дії, а також викликав слідчо-оперативну групу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, яка прибула приблизно об 15 год. 00 хв., якою були відібрані пояснення і заяви в учасників конфлікту. Пояснення також були надані Позивачем 1. Слідчою оперативною групою було роз`яснено [PERSON] та супроводжуючим його особам, що виселення і ламання дверей недопустимі за чинним законодавством України. Оскільки внаслідок протиправних дій двері та замки були пошкоджені та потрапити до квартири [PERSON] (Третя особа 2) та Позивач 1 не змогли, [PERSON] викликав аварійну службу з відкриття дверей. Як тільки з`явився працівник аварійної служби з відкриття дверей, до квартири знову прийшли [PERSON] та невідомі особи і почали перешкоджати у відкритті дверей. [PERSON] (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. Коли приїхала поліція, [PERSON] заявив, що відкривати двері буде виключно його майстер. Оскільки майстер, який був з [PERSON] не зміг відкрити двері, [PERSON] і супроводжуючі його невідомі особи вийшли з будинку. Поїхала і поліція. [PERSON] (Третя особа 2) за допомогою власного ключа зміг відчинити двері та потрапити до квартири приблизно о 20 год. 00 хв. У цей час до будинку почали з`їжджатися автомобілі з молодими чоловіками спортивної статури, а також привезли нові двері. Приблизно о 21 год. 30 хв. двері за допомогою «болгарки» почали просто зрізати, а під`їзд будинку зайняли декілька десятків молодих чоловіків спортивної статури. [PERSON] (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. [PERSON] та ще один невідомий чоловік, який представився адвокатом, проникли у квартиру, в якій мешкав [PERSON] (Третя особа 2), почали знімати все, що знаходиться в квартирі, продовжували виламувати старі двері і ставити нові, а також почали облаштовувати охоронну сигналізацію. На посилання Позивача 1, Третьої особи 2, їх адвокатів, що це незаконне проникнення у житло, незаконне виселення, незаконне пошкодження чужого майна в особливо великих розмірах, що під час зазначених дій були присутніми декілька десятків невідомих чоловіків спортивної статури, що Квартира належить на праві власності Позивачам 1, 2, а Відповідач 1 зареєстрував право власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату Договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого була встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, що фактично є шахрайськими діями зі сторони Відповідача 1, не було жодної реакції. За таких обставин, [PERSON] (Третя особа 2) побоюючись за своє життя та здоров`я, змушений був залишити Квартиру, взявши з собою лише документи і деякий одяг. Все майно, набуте ним та його сім`єю з 1997 року, залишилося в Квартирі. Позивачі 1, 2 також не змогли і досі не мають можливості потрапити до Квартири, володіти та розпоряджатись належним їм на праві власності майном (Квартирою). За вказаними фактами були подані заяви Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві. Отже, майно, що є предметом віндикації (Квартира) вибуло з володіння [ADDRESS] у володіння Відповідача 1 поза їх волею. Як стало відомо Позивачам 1, 2 на момент подачі даного позову в Квартирі зареєстровано місце поживання наступних осіб: [PERSON] (Відповідача 1) та його сина - [PERSON] (Відповідача 2), [INFO] . [PERSON] (Третю особу 2) знято з реєстрації. За правилами ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов - це вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна. Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою-посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. ст. 328, 331, ч. 4 ст. 334 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (аналогічна правова позиція міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 № 911/3594/17, № 12-234гс18). Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 ЦК України. Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору. При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача. Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Зазначену правову позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 року (справа № 522/2202/15-ц). Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, нікчемність договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року була встановлена в 2015 році рішенням суду, що набрало законної сили. А відтак, вказаний Договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) не створив жодних правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю. Статтями 215, 216 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. ЦК України, в редакції, чинній на момент смерті [INFO] [PERSON] та 04.03.2009 р. [PERSON] (матері та батька Позивачів 1, 2) і відкриття спадщини, було передбачено, зокрема: ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 ЦК України); ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця; ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини; ст. 1261 ЦК України унормовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними; ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України (протягом шести місяців, відлік яких починається з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, Позивачі 1, 2 є власниками Квартири, Договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року було визнано нікчемним в 2015 році на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а отже його укладення не створило будь-яких юридичних наслідків, окрім тих, які пов`язані з його недійсністю; майно, що є предметом віндикації (Квартира) вибуло з володіння [ADDRESS] у володіння Відповідача 1 поза їх волею; відсутні правові підстави для вибуття спірного майна (Квартири) з володіння [ADDRESS] , що також підтверджується рішеннями судів, які набрали законної сили, відповідно позовна вимога про витребування нерухомого майна (Квартири) з чужого незаконного володіння Відповідача 1 підлягає задоволенню. Виселення Відповідачів 1, 2 з К вартири є додатковим способом захисту Позивачами 1, 2 свого права власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту їх порушених прав, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідача 1, Відповідача 2 без їх виселення у примусовому порядку не забезпечить повного захисту права власності Позивачів 1, 2. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, а відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Питання зняття особи з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема,: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; Пунктом 26 Розділу «Зняття з реєстрації» Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 далі за текстом - Правила) в редакції чинній на момент звернення Позивачами 1,2 з даним позовом, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема,: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11 до Правил та рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Приписами ч. 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відтак, вимога про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації також підлягає задоволенню судом, з тих підстав, що відповідач не є власником Квартири та не має жодних правових підстав проживати у спірній Квартирі з малолітнім сином. Відповідачами у справі, зазначені позивачами обставини, як підстави для позову не спростовано жодними доказами. З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] в особі представника [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виселення та зняття з реєстрації місця проживання, підлягають задоволенню судом. Понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивачів, за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved