Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач в червні 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Прізвище змінювати не просила. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона 11.11.2006 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу в них народилися діти. Спільне проживання та збереження шлюбу неможливе через втрату почуття любові, різні погляди на життя. Шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини припинені. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їхніх шлюбних відносин. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.08.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі була направлена позивачу та відповідачу. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому остання зазначила, що [PERSON] позовні вимоги визнає в частині розірвання шлюбу в повному обсязі, у стягненні судових витрат просить відмовити, що стосується вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, просить призначити одержувачами аліментів дітей з відрахуванням визначених судом розмірів на особисті розрахункові рахунки. Додатково зазначила, що сторони у справі проживали однією сім`єю разом з дітьми до 12.06.2022 року, поки позивач не виїхала закордон разом з дітьми, що було викликано війною та небезпечною обстановкою в регіоні. До війни подружжя вело спільне господарство, позивач ніде не працювала, відповідач повністю забезпечував добробут родини самостійно. У січні 2023 року відповідач був призваний на військову службу на особливий період у в/ч [NUMBER] . [PERSON] всіляко намагався підтримувати зв`язок з позивачем та матеріально підтримував позивача разом з дітьми, надсилаючи за можливості кошти, а тому вважає твердження позивача, що відповідач не надає матеріальної допомоги не відповідає дійсності. [PERSON] відмовилась у добровільному порядку визначити шляхи подальшого виховання дітей. Відповідач не заперечує, що стосунки з позивачем зіпсувались, між ними більше немає порозуміння. Що стосується аліментів, посилаючись на Постанову Пленуму ВС від 29.06.2022 року у справі № 596/826/21-ц, вважає, що найкраще в інтересах дітей, якщо кошти будуть надходити на їх особисті карткові рахунки. Що стосується стягнення судових витрат в частині сплаченого судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу просила залишити за позивачем або розділити між сторонами пропорційно. Відповідь на відзив до суду не надходив. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.11.2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис № 1154 та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 11.11.2006 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилось на « [PERSON] ». Від даного шлюбу у сторін народилися діти: - [PERSON] , [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 29 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Киселівською сільською радою Білозерського району Херсонської області. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 30 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Киселівською сільською радою Білозерського району Херсонської області. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] . Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю [PERSON] та перебувають на її утриманні, що підтверджується довідкою № 320/02-18 від 17.07.2023 року, виданою Киселівським старостинським округом Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області. Частиною 3ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Частиною 3ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2006 року. Спільне життя у сторін не склалося, сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають намір зберігати шлюб. На підставі вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне сімейне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки це суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Частиною першоюст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-ХІІ та набрала законної чинності для України 27 вересня 1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені судом обставини, суд дійшов до переконання, що відповідач є особою працездатного віку, на обліку у центрі зайнятості не перебуває, проходить військову службу у в/ч [NUMBER] відтак є фінансово - спроможним, а тому в змозі утримувати дітей. Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо розміру аліментів на утримання дітей, як таких, що відповідають положенням закону. У зв`язку з наведеним суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.08.2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у вихованні неповнолітніх дітей є важливою. Доводи представника відповідача, щодо призначення одержувачами аліментів дітей з відрахуванням визначених судом розмірів на їх особисті розрахункові рахунки суд до уваги не приймає, оскільки вони суперечать вимог чинного законодавства. Розподіляючи судові витрати, суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, оскільки позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн за вимогу про розірвання шлюбу, до початку судового розгляду відповідач визнав позов, позивачу слід повернути з державного бюджету 50% судового збору, а саме 536,80 грн., а іншу частину судового збору 536,80 грн. стягнути з відповідача. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн, від сплати якого позивач звільнена за вимоги про стягнення аліментів, підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору судом не встановлені. Згідно з п.1 ч.1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved