Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним та поділ майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з червня 2000 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , а 15.09.2007 року між ними укладено шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 03.06.2016 року розірваний. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах вони вели спільне господарство та робили ремонт у квартирах [ADDRESS] , [ADDRESS] , які належали [PERSON] , на що було витрачено 31 000 доларів США його особистих коштів та 40 000 доларів США спільних коштів подружжя. При цьому, [PERSON] під час перебування у шлюбі подарувала своїй донці [PERSON] без його згоди квартиру [ADDRESS] , про що він не знав. Крім цього, у 2006 році ними придбаний автомобіль Honda CR-V, 2005 року випуску, за 43 000 доларів США, з яких 9 000 доларів США сплачені за його особисті кошти, а решта за спільні. У 2009 році за особисті кошти він придбав автомобіль Honda CR-V, 2008 року випуску. Обидва транспортні засоби зареєстровані на [PERSON] . Також ними придбано місце для паркування автомобіля по пр-ту Володимира Івасюка, 8 у м. Києві за 20 000 доларів США. Оскільки відповідачкою заперечується факт спільного проживання до укладення шлюбу, автомобілі та машиномісце придбані ними під час спільного проживання, а вартість квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] істотно збільшилась внаслідок спільних із [PERSON] грошових затрат, а також враховуючи, що при відчуженні [PERSON] квартири [ADDRESS] його згоди, як другого з подружжя він не надавав, з урахуванням зміни предмета позову, [PERSON] просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до 14.09.2007 року включно; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 13.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] : квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , машиномісце № [NUMBER] , площею 21,6 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2005 року випуску, автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2008 року випуску; поділити вказане майно визнавши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , машиномісце № [NUMBER] , площею 21,6 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2005 року випуску; визнавши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2008 року випуску. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. У відповіді на відзив [PERSON] просить позов задовольнити, вважаючи необґрунтованими та безпідставними твердження [PERSON] , викладені у відзиві. У судовому засіданні [PERSON] та його представниця - адвокат Шкарупська-Баранова Н.Б. позовні вимоги з урахування зміни предмету позову підтримали, позов просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві та заяві про зміну предмета позову обставини. Представниця [PERSON] - адвокат Загородня Л.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила залишити позовну заяву без задоволення. Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що 10.04.2002 року [PERSON] укладено з ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» договір № 56118 інвестування будівництва житлового будинку за умовами якого [PERSON] забезпечує фінансування об`єкту інвестування, а саме двокімнатної квартира [ADDRESS] , за умови інвестування у 100 відсотків загальної площі цієї квартири у терміни визначенні п. 3.2. договору з останньою виплатою у термін до 25.08.2006 року. Відповідно до змісту укладеної між [PERSON] та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» додаткової угоди № 1 від 21.12.2003 року до договору № 56118 інвестування будівництва житлового будинку від 10.04.2002 року у зв`язку із уточненням площі квартири згідно технічного паспорта БТІ та присвоєнню будинку поштової адреси, забудовник та інвестор внесли зміни до договору, згідно яких забудовник виділяє інвестору в житловому будинку, що побудовано по [ADDRESS] , поштова адреса - [ADDRESS] , двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 7-му поверсі, загальною площею 86,2 кв. м без оздоблювальних робіт. Остаточна сума інвестицій складає 222 238 грн. 52 коп. (т. 1 а.с. 91). Згідно акту прийому-передачі квартири інвестору від 21.11.2003 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» відповідно до договору інвестування будівництва № 56118 від 10.04.2002 року побудував та передає, а [PERSON] приймає двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 86,2 кв. м. Сторони підтвердили, що претензій до виконання умов договору № 56118 від 10.04.2002 року не мають (т. 1 а.с. 92). Відповідно до свідоцтва про право власності від 12.12.2003 року квартира [ADDRESS] , що складається з 2 кімнат, загальною площею 86,2 кв. м належить на праві приватної власності [PERSON] (т. 2 а.с. 14). 13.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 13). При укладенні вищевказаного договору [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Юдіній І.Г. заяву від 13.02.2009 року, якою підтвердила, що на момент отримання свідоцтва про право власності на відчужувану квартиру у зареєстрованому та цивільному шлюбі не була (т. 2 а.с. 17). Крім того, 10.04.2002 року [PERSON] укладено з ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» договір № 56119 інвестування будівництва житлового будинку за умовами якого [PERSON] забезпечує фінансування об`єкту інвестування, а саме двокімнатної квартира [ADDRESS] , за умови інвестування у 100 відсотків загальної площі цієї квартири у терміни визначенні п. 3.2. договору з останньою виплатою у термін до 25.08.2006 року (т. 1 а.с. 93). Відповідно змісту укладеної між [PERSON] та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» додаткової угоди № 1 від 21.12.2003 року до договору № 56119 інвестування будівництва житлового будинку від 10.04.2002 року у зв`язку із уточненням площі квартири згідно технічного паспорта БТІ та присвоєнню будинку поштової адреси, забудовник та інвестор внесли зміни до договору, згідно яких забудовник виділяє інвестору в житловому будинку, що побудовано по [ADDRESS] , поштова адреса - [ADDRESS] , двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 7-му поверсі, загальною площею 85,8 кв. м без оздоблювальних робіт. Остаточна сума інвестицій складає 221 160 грн. 24 коп. (т. 1 а.с. 94). Згідно акту прийому-передачі квартири інвестору від 21.11.2003 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» відповідно до договору інвестування будівництва № 56119 від 10.04.2002 року побудував та передає, а [PERSON] приймає двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,8 кв. м. Сторони підтвердили, що претензій до виконання умов договору № 56118 від 10.04.2002 року не мають (т. 1 а.с. 95). Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 12.12.2003 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради, квартира [ADDRESS] , що складається з 2 кімнат, загальною площею 85,8 кв. м належить на праві приватної власності [PERSON] (т. 1 а.с. 96). 07.06.2006 року [PERSON] укладено з ТОВ «Український промисловий банк» кредитний договір № 160/ПВ-06, згідно якого позичальник отримала 33 630 доларів США на придбання автомобіля. Строк кредитування - 60 місяців в забезпечення якого передала у заставу автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2005 року випуску (т. 1 а.с. 101-102). За інформацією з Головного сервісного центру МВС України № 31/462аз від 31.05.2019 року автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2005 року випуску, 06.06.2006 року зареєстрований на [PERSON] , а 20.04.2012 року знятий з реєстраційного обліку для реалізації (т. 1 а.с. 78). 15.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 12). 14.09.2007 року [PERSON] (Установник) укладено із ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» (Забудовник) та ТОВ «КБ «Столиця» (Управитель) додаткову угоду № 1 до договору інвестування у нерухомість та управління майном № 57/277 від 21.01.2006 року, згідно якої у зв`язку із уточненням площі об`єкту інвестування згідно технічного паспорта БТІ та присвоєнню будинку поштової адреси внесли зміни до договору, відповідно до яких об`єктом інвестування є машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 21, 6 кв. м, поверх - підвал, за адресою: [ADDRESS] . Остаточна сума інвестування складає 108 100 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 98). 27.09.2007 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» на ім`я [PERSON] виставлено рахунок за № 57/277 на сплату 500 грн. 00 коп. за оформлення права власності (т. 1 а.с. 108). Згідно договору від 12.02.2009 року про припинення договору інвестування у нерухомість та управління майном № 57/277 від 31.01.2006 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» (Забудовник), ТОВ КБ «Столиця» (Управитель) та [PERSON] (Установник) уклали цей договір про те, що вони у зв`язку із закінченням будівництва об`єкту інвестування та передачею його установнику, дійшли згоди припинити договір інвестування у нерухомість та управління майном № 57/277 від 31.01.2006 року. З моменту набрання чинності цим договором сторони не вважають себе зобов`язаними будь-якими правами і зобов`язаннями. Договір набуває чинності з дати підписання його сторонами (т. 1 а.с. 97). Згідно акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 12.02.2009 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» відповідно до договору інвестування у нерухомість та управління майном № 57/277 від 31.01.2006 року побудував та передає, а [PERSON] приймає машиномісце № [NUMBER] по [ADDRESS] , загальною площею 21, 6 кв. м. [PERSON] набуває право власності на вказаний об`єкт після отримання свідоцтва про право власності, після його оформлення в Головному управлінні житлового забезпечення м. Києва. Сторони підтверджують, що претензій до виконання умов основного договору не мають (т. 1 а.с. 99). 21.08.2009 року [PERSON] укладено із СП ЗАТ «ДНІПРО МОТОР ІНВЕСТ» договорів купівлі-продажу за № 628 за яким придбала у продавця новий автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2008 року випуску за 254 938 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 103-105). За інформацією з Головного сервісного центру МВС автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2008 року випуску зареєстрований 25.08.2009 року на [PERSON] та залишається у її власності (т. 1 а.с. 78). Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (т. 1 а.с. 209). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що між [PERSON] та [PERSON] до реєстрації шлюбу були близькі стосунки, проте так як вони проживали у різних містах, то у період 2002-2003 року їздили один до одного на вихідних, а спільно проживати почали з 2004 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26.02.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права на частку у майні подружжя встановлено, що сторони до укладення шлюбу з 2000 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т. 1 а.с. 20-23). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав є визнання права. За загальним правилом акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.1. та 2 ст. 5 ЦК України). Статтею 74 СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. КпШС, що діяв на момент набуття [PERSON] права власності на спірні квартири, не передбачав можливості поширення положень закону щодо виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на майно набуте жінкою чи чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Так, як роз`яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до зміст ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Частинами 1, 3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки положення СК України щодо визначення правового статусу набутого чоловіком та жінкою майна під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як спільного майна подружжя, набрало чинності з 01.01.2004 року, то до цієї дати цей факт не породжує для сторін правових наслідків, а тому з урахуванням його доведеності вимога позову про його встановлення підлягає частковому задоволенню, а саме встановлення факту спільного проживання сторін у період з 01.01.2004 року по день укладення між ними шлюбу. Враховуючи, що спірні квартири набуті [PERSON] до 01.01.2004 року, а [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів про те, що ця нерухомість була придбана відповідачкою чи збільшилась у своїй вартості внаслідок його особистих коштів чи внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, суд не має правових підстав для визнання за ним права на частку в цьому майні. Крім того, не підлягає задоволенню вимога позову [PERSON] про визнання недійсним спірного договору дарування квартири під [ADDRESS] , оскільки позивачем не доведено, що ця квартира набута відповідачкою за рахунок його грошового чи трудового внеску й відповідно він має право на частку в ній. Право власності на спірне машиномісце набуте [PERSON] за інвестиційним договором укладеним до реєстрації шлюбу з [PERSON] , однак під час їх спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а зареєстровано це право вже після його укладення, тому ця нерухомість є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними в рівних частках. Автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2005 року випуску, був занятий з реєстрації для продажу ще під час перебування сторін у шлюбі, а тому не може бути предметом поділу між ними. Автомобіль марки Honda, моделі CR-V, 2008 року випуску, придбаний [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] тому є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними в рівних частках. За таких обставин, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, враховуючи часткову оплпату позивачем судового збору при зверненні до суду, а також його клопотання про відстрочення сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню на користь держави в наступних розмірах. Згідно наявних в матеріалах справи відомостей про вартість спірного майна, його сукупна вартість складає 976 268 грн. 26 коп., таким чином судовий збір підлягав оплаті за ставками, як за дві немайнові вимоги (768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп. = 1 536 грн. 80 коп.) та за майнову вимогу в межах максимальної суми (9 605 грн. 00 коп.). Враховуючи, що позов задоволено частково, а саме одну вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру у відсотковому співвідношенні на 37,19 % від вартості майна, то з [PERSON] підлягає стягненню (9 605 х 37,19 % + 768 грн. 40 коп.) = 4 340 грн. 50 коп. судового збору. З [PERSON] підлягає стягненню залишок за вимогу майнового характеру в частині, що не була задоволена, а відтак з урахуванням оплати ним до подання позовної заяви судового збору за одну вимогу немайнового характеру в задоволенні якої відмовлення, з нього підлягає стягненню - 6 032 грн. 90 коп. (9 605 грн. 00 коп. х 62,81 % ) судового збору.

Outcome: partial