Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

19 травня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: скасувати рішення державного реєстратора Бурана Андрія Володимировича від 31.10.2019 року за індексним номером: 49460398 про державну реєстрацію змін до об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 30725251101, а саме на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Скасувати рішення державного реєстратора Карякіна Кирила Анатолійовича від 30.01.2020 року за індексним номером: 50901072, яким зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 3 загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (РНОКПП [NUMBER] ) за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 3 за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) від 31.01.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 60, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким Сергієм Петровичем. Скасувати рішення державного реєстратора Дикого Сергія Петровича від 31.01.2020 року за індексним номером: 50918305, яким зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 3 загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (РНОКПП: [NUMBER] ) за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення прибудови. Стягнути з відповідачів на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір (на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради: ідентифікаційний код: 26302537, р/р [NUMBER] в ДКСУ м. Київ, МФО 820172). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 23.10.2017 року [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу здійснила відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. на користь [PERSON] . Проте, 31.10.2019 року, рішенням державного реєстратора проведено державну реєстрацію змін до об`єкту нерухомого майна, на підставі довідки від 28.10.2019 року, в результаті чого, було змінено загальну площу об`єкта з 50,7 кв.м. на 83,1 кв.м., житлову площу змінено з 28,1 кв.м. на 28 кв.м. Зазначає, що 27.01.2020 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав не нежитлове приміщення за вказаною адресою, площею 97,5 кв.м. за [PERSON] 31.01.2020 року, [PERSON] здійснив відчуження приміщення № [NUMBER] , загальною площею 97,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] 03.04.2020 року було зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт, за вказаною адресою, проте будівельні роботи мали місце за межами нежитлового приміщення № 3 із самовільним захопленням земельної ділянки, площею 90 кв.м. В подальшому повідомлення про початок будівельних робіт було скасоване рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року. Стверджує, що Територіальна громада м. Одеси як власник земель комунальної власності в особі Одеської міської ради вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав у зв`язку з протиправним проведенням [PERSON] будівельних робіт з будівництва прибудови до приміщення (раніше-квартири) [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 травня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Одночасно було задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6) належним чином засвідчені копії реєстраційних справ: - № 2019738651101 на об`єкт нерухомого майна - приміщення № 3, загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - № 30725251101 на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Крім того, одночасно з подачею позову, представник позивача звернулась до суду з заявою, якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення (раніше квартира) [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2019738651101). Ухвалою суду\~від 22.05.2023\~року заяву\~представника позивача\~про вжиття\~заходів забезпечення\~позову було задоволено. 11 вересня 2023 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовної заяви Одеської міської ради. Ухвалою суду від 19.09.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача Одеської міської ради Вишнивецька Анастасія Олегівна позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позовна заява містить вимоги щодо яких строк позовної давності сплив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, сповіщена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що первісний власник - [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру у домі ЖБК «Малиновський-7» від 27.01.1999 року № 6822. Вказане Свідоцтво видане на підставі технічного паспорту від 22.01.1999 року, довідки ЖБК «Малиновський-7» про виплату паю №6 від 24.01.1999 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 27.01.1999 року № 23. Потім, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1999 року, зареєстрованого Одеською Спеціалізованою Біржою Нерухомості в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за реєстраційним номером 99.02-1355, здійснив відчуження вказаної квартири на користь [PERSON] . 26.02.2003 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Бур`яновою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-758, здійснила відчуження квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Згодом [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Фуфаєвою О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1389, здійснила відчуження зазначеної квартири на користь [PERSON] . 04.06.2009 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Фуфаєвою О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 187, здійснив відчуження квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . 29.03.2013 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за [PERSON] на вищевказану квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 30725251101). [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого від 29.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Крицькою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 305, здійснила відчуження на користь [PERSON] та цього ж дня 29.03.2013 року за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 30725251101). Згодом [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Диким С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1739, здійснила відчуження квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Того ж дня, 23.10.2017 року за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 30725251101). 31.10.2019 року рішенням державного реєстратора Бурана А.В. ха 47 індексним номером: 49460398 проведено державну реєстрацію змін до об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером: 30725251101, а саме: 1) до підстав виникнення права власності: додано довідку від 28.10.2019 року, виготовлену ПП «Одеське БТІ»; 2) \~ \~ \~ \~змінено загальну площу об`єкта з 50,7 кв.м. на 83,1 кв.м.; 3) змінено житлову площу об єкта з 28,1 кв.м. на 28 кв.м. 27.01.2020 року державним реєстратором Карякіним К.А. прийнято рішення про закриття розділу за індексним номером: 50901206 (РНОНМ: 30725251101). Підставою прийняття вказаного рішення стали: 1) висновок від 20.01.2020 року № 3/20, виготовлений ТОВ «БТІ СЕРВІС»; 2) технічний паспорт від 20.01.2020 року № 3/01/20, виготовлений ТОВ «БТІ СЕРВІС»; 3) договір купівлі-продажу квартири від 23.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Диким С.П. зареєстрованого в реєстрі за № 1739; 4)витяг з ДРРП від 31.10.2019 року № 187065610, виготовлений державним реєстратором Бураном А.В.; 5) довідка від 28.10.2019 року, виготовлена ПП «Одеське БТІ». 27.01.2020 року державним реєстратором Карякіним К.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.01.2020 року № 50901072 (РНОНМ: 2019738651101) на нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] , приміщення 3 загальна площа - 97,5 кв.м. за [PERSON] . 31.01.2020 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Диким С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 60, здійснив відчуження приміщення № 3, загальною площею 97,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] (РНОНМ: [NUMBER] ). 28.05.2020 року листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомлено, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів наявна інформація щодо реєстрації у квітні 2020 року повідомлення про початок виконання будівельних робіт, найменування об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення № 3 з внутрішніми переплануваннями за адресою: [ADDRESS] . Проте, вказані роботи не відповідають зазначеному виду робіт у повідомленні про початок виконання будівельних робіт та виконуються за межами нежитлового приміщення № 3 із самовільним захопленням земельної ділянки, орієнтовною площею - 90 кв.м. Також за результатами буріння утворилося 11 свердловин, в які працівниками заглиблено металеві каркаси для їх подальшого бетонування. Документи щодо права власності або користування зазначеною земельною ділянкою в замовника будівництва відсутні. Містобудівні мови та обмеження забудови земельної ділянки та дозволи на тимчасове порушення благоустрою, на вказаний об`єкт будівництва, Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради не видавались (т.1 а/с 60). Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 09.03.2023 року повідомлено, що відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року по справі № 420/5314/20 вказане повідомлення скасоване (т.1, а/с 68). Листом Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 03.04.2023 року № 01-18/367 повідомлено, що 15.03.2023 року спеціалістами управління державного контролю за використанням і охороною земель Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради проведено огляд земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого встановлено, що на земельній ділянці орієнтовною площею 10 кв.м. розташована залізобетонна конструкція на металевих опорах з облаштуванням окремого входу до квартири. Вказана земельна ділянка не огороджена, доступ до неї вільний (т.1 а/с 70). Також листом від 23.03.2023 року № 727/03.01-07 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі - КП «БТІ» ОМР) надало копію технічного паспорту від 22.01.1999 року на квартиру [ADDRESS] , зх якого вбачається, що квартира не була обладнана балконом (терасою) та/чи лоджією, а також будь-якою іншою прибудовою (т.1 а/с 74-96). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що з моменту будівництва будинку [ADDRESS] , відсутня технічна документація, яка б передбачала існування прибудови, [PERSON] було штучно створено формальні передумови для збільшення площі квартири за рахунок прибудови, якої станом на момент укладення договору дарування від 31.01.2020 року № 60 з [PERSON] не існувало. [PERSON] здійснено будівництво залізобетонної конструкції на металевих опорах з облаштуванням окремого входу до квартири, чим фактично забудовано земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка у встановленому законом порядку для такого будівництва не відводилась, що свідчить про наявність ознак самочинного будівництва. Таким чином, замовником будівництва проведено будівельні роботи з будівництва прибудови до приміщення (квартири) за відсутності дозвільної документації, що свідчить про їх незаконність. Однак, суд не може в повній мірі погодитись з зазначеними твердженнями представника позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пунктами "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Слід зазначити, що під час розгляду справи з`ясовано так і не було, ким саме та коли була здійснена спірна прибудова, в той час як з листа УДАБК ОМР від 28.05.2020 року та наданих до нього матеріалів фотофіксації вбачається, що залізобетонна конструкція на металевих опорах на час обстеження вже існувала, а комісійне обстеження здійснювалось у зв`язку з виконанням будівельних робіт з буріння паль за допомогою спецтехніки (т.1, а.с.60-67). Таким чином, суд вважає недоведеним твердження представника позивача щодо того, що саме [PERSON] було здійснено будівництво залізобетонної конструкції, чим фактично забудовано земельну ділянку комунальної власності. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з листа Департаменту земельних ресурсів на адресу позивача від 03.04.2023 року у житловому багатоповерховому будинку за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці орієнтовною площею 10 кв.м. розташована залізобетонна конструкція на металевих опорах з облаштуванням окремого входу до квартири; вказана земельна ділянка не огороджена, доступ до неї вільний; будь-які земельні або будівельні роботи не проводяться, раніше зайнята земельна ділянка (орієнтовною площею 90 кв.м., про захоплення якої йшлося в акті перевірки Департаменту комунальної власності ОМР від 27.05.2020 року (а.с.99-100)) біля зазначеного приміщення на теперішній час вільна від забудови (т.1, а.с.70). У відповідності з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Відповідно до ч.З ст.6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно- будівельного контролю та нагляду. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553 затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (далі - Порядок №553). Відповідно до абз.1 п.1 Порядку №553, цей Порядок визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками, сертифікованими відповідальними виконавцями робіт, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Згідно з п.5 Порядку № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом. Відповідно до п.7 Порядку №553, позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю. Підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, виявлення факту самочинного будівництва об`єкта. Згідно абзаців 1, 4 п. 9 Порядку №553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб`єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об`єкт будівництва. У випадку, коли суб`єкти містобудування або його представники, які будують або збудували об`єкт будівництва та були належним чином повідомлені про дату і час проведення перевірки, не прибули на об`єкт будівництва для проведення перевірки, перевірка проводиться із залученням представників органів місцевого самоврядування. Відповідно до підпунктів 1, 2, 3, 8 и.11 Порядку №553, посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час проведення перевірки мають право: - \~ \~ \~ \~безперешкодного доступу до місць будівництва об`єктів та до об`єктів, що підлягають обов`язковому обстеженню; - \~ \~ \~ \~складати протоколи про вчинення правопорушень, акти перевірок та накладати штрафи відповідно до закону; - \~ \~ \~ \~у разі виявлення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, містобудівних умов та обмежень, затвердженого проекту або будівельного паспорта забудови земельної ділянки видавати обов`язкові для виконання приписи щодо, зокрема, усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил; - \~ \~ \~ \~одержувати в установленому законодавством порядку від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, фізичних осіб інформацію та документи, необхідні для здійснення державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до п.17 Порядку №553 у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, крім акта перевірки, складається протокол, видається припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил або припис про зупинення підготовчих та/або будівельних робіт (далі - припис). У приписі обов`язково встановлюється строк для усунення виявлених порушень згідно з додатком. Згідно абз. 2 пункту 19 Порядку № 553 припис підписується посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю, яка провела перевірку Слід зазначити, що архітектурно-будівельний контроль для виявлення фактів, зазначених в якості обставин позовної заяви не відбувався, що свідчить про недоведеність вимог позивача. Матеріали справи не містять ані приписів, а ні протоколів щодо не виконання вимог вказаних приписів, що свідчить про порушення встановленого законом порядку вирішення вказаного питання. Так, вищезазначеною Постановою детально регламентований порядок дій, що можна кваліфікувати як досудовий порядок вирішення спорів щодо самочинного будівництва. Позивачем, в позовній заяві кваліфіковані дії відповідача, саме як самочинне будівництво, при цьому, встановлений законодавством порядок реагування на виявлення вказаного факту, матеріали справи не містять. Крім того, позивачем не наданий висновок експертизи, яка могла встановити факт істотного відхилення від будівельним норм та стандартів під час будівництва, а також сам факт захоплення земельної ділянки після демонтування прибудови, якої на теперішній час не існує. Більш того, фактично, позивач просить звільнити те, що вже було самостійно демонтоване та не перебуває у володінні та користуванні відповідачів. Суд зазначає, що вимоги позивача про знесення самочинно побудованої прибудови не підлягають задоволенню, оскільки спірна прибудова не є об`єктом капітального будівництва з огляду на те, що вона містить лише елементи тимчасової споруди, а по-друге, відповідачі не є суб`єктом містобудування, оскільки ними не здійснювалось будівництво споруди, а навпаки здійснювався її демонтаж. Відповідно до ч. 2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року по справі № 826/12531/17 зазначив, що відповідно до приписів статті 181 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» та статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлюється комплекс кваліфікуючих ознак для нерухомого майна. Таким чином, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без їх знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди мають відмінності, зокрема, виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо. Відповідно до ДБН В.2.1-10-2009 «Основи та фундаменти споруд» фундамент - частина будівлі чи споруди, переважно підземна, яка сприймає навантаження від споруди і передає їх на основу, складену ґрунтами (природну) чи штучну. За способом улаштування розрізняють фундаменти з вийманням або без виймання ґрунту. З вийманням ґрунту влаштовують малозаглиблені, мілкого закладання та заглиблені фундаменти, що зводяться у котлованах (п.1.11 ДБН В.2.1-10-2009). До малозаглиблених слід відносити фундаменти, підошва яких розташовується в межах глибини промерзання ґрунтів (п.5.4 ДБН В.2.1-10-2009). За конструкцією фундаменти поділяють на окремо розташовані стовпчасті, стрічкові, щільові просторові, спеціальні з анкерами, із забивних блоків чи коротких паль, перехресні системи стрічок, плитні, коробчасті, просторові-рамні, які можуть бути малозаглиблені, мілкого закладання та заглиблені для споруд, що влаштовують у котлованах (п.5.9 ДБН В.2.1-10-2009). Стовпчасті фундаменти зводять під будівлі з легкими стінами: дерев`яними, каркасними. Водночас, глибина закладання фундаментів повинна прийматись зокрема з урахуванням - призначення і конструктивних особливостей об`єктів, що проектуються, навантажень і впливів на фундаменти, глибини сезонного промерзання ґрунтів (п.7.5.1 ДБН В.2.1-10-2009). Фундаменти класифікуються, згідно з ДБН В.2.2-40:2018, зокрема як «фундаменти малозаглиблені». Фундаменти малозаглиблені, мілкого закладання - передають навантаження на ґрунт переважно через підошву фундаменту. Фундамент - це підземний чи підводний конструктивний елемент будівлі, що сприймає всі навантаження від вище розташованих вертикальних елементів несучого остова, бічного тиску грунту нерівномірних їх деформацій та передає їх на ґрунтові основи. Відстань від поверхні планування до нижньої площини фундаменту (підошви) - це глибина закладання фундаменту. Фундаменти поділяють на фундаменти мілкого та глибокого закладання. Фундаменти мілкого закладання мають такі особливості: навантаження на основи передаються в основному через підошву фундаменту; співвідношення зовнішніх розмірів (висоти і ширини) складають не більше 4, що дозволяє розглядати такі фундаменти при їх повороті, як жорсткі конструкції; фундаменти влаштовують у відкритих котлованах або в порожнинах, утворених в масивах ґрунту. Фундаменти глибокого закладання мають такі особливості: навантаження на основи передаються через підошву фундаменту і бокову поверхню; співвідношення зовнішніх розмірів (висоти і ширини) більше 4; фундаменти влаштовують шляхом заглиблення в ґрунтовий масив або в порожнини, розташовані в масиві. Із зазначеного вище випливає, що такий конструктивний елемент як «фундамент» мілкого закладання, повинен мати наступні характерні ознаки: розташування конструктивного елементу (фундаменту) під землею та над землею; сприймання всіх навантажень (навантажень у вигляді згинальних моментів, поперечних і поздовжніх горизонтальних та вертикальних сил) та їх передача на ґрунтові основи; співвідношення висоти і ширини фундаменту мілкого закладання не перебільшує 4; для влаштування фундаментів обов`язковою умовою є влаштування котловану або влаштування порожнин в масивах ґрунту; певна розрахункова глибина закладання фундаментів, що не допускає морозного спучення ґрунтів; проектуються у відповідності до вимог нормативної документації та за фактом повинні відповідати даним проектної документації, наявність якої на будівництво об`єкта обов`язкова. Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №806/22/18 зазначив, що капітальна будівля завжди тісно пов`язана із земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки має фундаментну основу. Це означає, що капітальну будівлю не може бути без негативних наслідків для конструкції розібрано і переміщено, адже в даному випадку всій споруді буде завдано непоправної шкоди. Разом з тим, доказів того, що фундамент під спірною спорудою є заглибленим матеріали справи не містять. Більш того, суд бере до уваги звіт про технічний стан нежитлових приміщень № 3, за адресою [ADDRESS] , складений експертом з технічного обстеження будівель і споруд (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 001792 від 04.03.2013 року), відповідно до якого - в ході обстеження виявлено, що демонтаж залишеної частини плити та її конструкції може призвести до порушення цілісності та обвалу сусідніх прибудов і конструкцій квартир, таким чином - демонтаж існуючий плити та її конструкції - не можливий. Суд зазначає, що належних доказів того, що наявність спірної самочинної прибудови порушує права позивача, інших співмешканців житлового будинку або управляючій компанії житловим будинком, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо з`ясування усіх обставин, перевірки документів, зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення прибудови у відповідність до норм ДБН, - представником позивача суду не надано. Крім того, представником позивача не доведено конкретний розмір і конфігурацію земельної ділянки, яку просять зобов`язати відповідача звільнити, на якій розташована самочинно збудована прибудова, а вказана орієнтовна площа не є юридично визначеною. Крім того, пунктом 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№6 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" визначено, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: - про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; - про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Щодо вимоги про визнання договорударування недійсним, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16ІІК України). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорюваний правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Аналогічну позицію висловив й Верховний Суд у справі № 761/12692/17 від 17.06.2021 року. Оскільки на момент укладення договору дарування, державна реєстрація права на нерухоме майно не була скасована, сторони договору,

Outcome: dismissed