Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та тлумачення заповіту. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] склала 09.07.2014 заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., відповідно до якого заповіла йому, позивачу, належну їй земельну частку (пай). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається зокрема із земельної ділянки площею 5,7663 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 054803, виданого 18.12.2004. Саме вказану земельну ділянку [PERSON] заповіла йому, [PERSON] . У лютому 2017 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання недійсним зазначеного вище заповіту [PERSON] , складеного на його, позивача, користь. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 позов [PERSON] задоволено частково, визнано нікчемним вказаний заповіт. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою частково задоволено позов [PERSON] , визнано заповіт недійсним, в іншій частині позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Тобто, на теперішній час судом підтверджено дійсність заповіту, однак він, позивач, не може оформити спадщину, оскільки пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини. Крім того, у цьому заповіті [PERSON] заповіла йому належну їй земельну частку (пай), в той час, як на день складання заповіту земельна ділянка вже була сформована. Позивач зазначив, що оскільки він не перебуває у родинних відносинах з померлою [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] , не проживав зі спадкодавцем, а нотаріус не вчинив дій щодо його розшуку та повідомлення його, як спадкоємця за заповітом, про існування заповіту йому стало відомо вже після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини та те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, позивач просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини у три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Крім того, позивач вказує, що у заповіті зазначено, що [PERSON] заповіла йому належну їй земельну частку (пай). Ним надано суду належні та достатні докази того, що за життя [PERSON] отримала лише один сертифікат на земельний пай, цей сертифікат був замінений на державний акт на право власності на землю. Як на час складення заповіту, так і на теперішній час, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки, отриманої внаслідок розпаювання земель. [PERSON] зазначила у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважала, що немає різниці між земельним паєм та власне земельною ділянкою, на яку вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, отриману внаслідок розпаювання землі. У зв`язку із цим, з метою встановлення дійсного наміру заповідача при складанні заповіту, позивач просить розтлумачити волевиявлення заповідача [PERSON] , що при складанні заповіту від 09.07.2014 на його, [PERSON] , користь, воно було спрямоване на заповідання земельної ділянки площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 054803, виданого 18.12.2004. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позов та аналогічні йому додаткові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву та додаткових пояснень [PERSON] вказує, що поданий [PERSON] позов є спробою незаконно позбавити її спадкового майна, що залишила після своєї смерті її мати [PERSON] . Позовна заява не містить жодного розумного пояснення чи об`єктивних і непереборних підстав для виправдання пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Дана позовна заява з 2017 року є вже третьою з позовними вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини до тих самих сторін і з тими самими обставинами. Два попередніх позови були залишені без розгляду за заявою самого [PERSON] . Необізнаність позивача про наявність заповіту спростовується тим, що цей заповіт складено 09.07.2014 вдома у [PERSON] за особистої і безпосередньої участі [PERSON] і секретаря Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., які в той день приїхали до спадкодавця [PERSON] особисто. Цей візит [PERSON] до домоволодіння спадкодавця був єдиним і її матері [PERSON] та їй, [PERSON] , було запропоновано розписатися у заявці на отримання "дров на опалення". Лише значно пізніше, після смерті [PERSON] , стало відомо, що [PERSON] та секретар сільської ради [PERSON] підписали у них заповіт, за яким [PERSON] повинен був отримати земельну частку (пай) після смерті її матері [PERSON] . Дані обставини були встановлені в судовому засіданні у Шевченківському районному суді Харківської області 13.03.2017 у цивільній справі № 637/135/17 і підтверджені свідками і показами сторін у справі, зокрема головою Сподобівської сільської ради Чепіль Л.Г. Ця справа розглядалася за участю тих же самих сторін, що і нинішня справа, і щодо того ж самого предмету позову. 21.03.2017 позивачем було подано заяву про залишення позову без розгляду, яка була задоволена судом. Твердження позивача про те, що йому не було відомо про наявність заповіту та смерть спадкодавця викликають сумніви, оскільки в с. Сподобівка проживає невелика кількість людей (близько 542 осіб), яка постійно зменшується, і відповідно мешканці села фактично знають одне одного особисто "в обличчя". Дружина позивача - [PERSON] в період 2014-2017 років (під час складення заповіту, смерті [PERSON] , та початку судових процесів щодо спадкового майна у 2017 році) працювала у Сподобівській сільській раді землевпорядником, працювала в одному приміщенні з секретарем сільської ради і відповідно однією з перших дізнавалася про смерть будь-кого з мешканців села. Крім того, вона вела облік земель на території Сподобівської сільської ради. У судовому засіданні, яке відбулося 13.03.2017, голова Сподобівської сільської ради Чепіль Л.Г. повідомила, що питання про наявність спадкоємців у [PERSON] виникло і активно обговорювалося у сільській раді на наступний день після її смерті, з огляду на те, що вона жила одна, з донькою пенсійного віку, тяжко хворіла останні 3 роки свого життя і фактично відносилася до соціально незахищених верств населення. Саме тоді працівникам сільської ради стало відомо про наявність заповіту на користь [PERSON] . Зміст подібних обговорень в жодному разі не міг пройти повз увагу землевпорядника сільської ради і відповідно самого [PERSON] , оскільки останній, як у 2014 році, так і по теперішній час, займається обробітком землі на території Сподобівської сільської ради і веде активну роботу по збільшенню площ земельних ділянок, які знаходяться в його обробітку. Дружина позивача скоріше всього поділилася новиною про смерть спадкодавця [PERSON] та наявність заповіту. Відповідач зазначає, що з порівняння змісту заповітів, складених на її користь 06.02.2022 та на користь позивача [PERSON] 09.07.2014, вбачається, що у заповіті на користь позивача занадто детально прописані відомості про особу позивача, а саме його місце і дата народження, ідентифікаційний номер). Натомість, у заповіті, складеному на її, відповідача, користь відсутні детальні відомості про особу спадкоємця. Особисті відомості про особу, зокрема ідентифікаційний номер позивача, відсутні у публічному доступі відповідно про них дізнатися спадкодавець могла лише від самого [PERSON] . В заповіті від 09.07.2014 вказано, що він посвідчений у приміщенні Сподобівської сільської ради. При цьому, фізичний стан спадкодавця ще за два місяці до складення заповіту на користь [PERSON] не дозволяв їй покинути домоволодіння та прийти до Сподобівської сільської ради. Крім того, [PERSON] страждала на численні хвороби, дуже погано чула та майже нічого не бачила. Виникає питання, яким чином секретар Сподобівської сільської ради з заповненими та оформленими паперами потрапила до віддаленого с. Дуванка, де проживала спадкодавець [PERSON] . Саме позивач [PERSON] організував оформлення паперів, приїзд секретаря додому до [PERSON] і сам особисто контролював процес оформлення заповіту. Отже, позивач просто не міг не знати про існування заповіту, оскільки останній є єдиним зацікавленим вигодонабувачем. У позовній заяві [PERSON] не вказує де, коли і за яких обставин йому стало відомо про існування заповіту від 09.07.2014, проте у попередніх позовних заявах (судові справи № 637/135/17 та № 637/313/17) він стверджував, що 30 січня 2017 року "знайшовся заповіт" складений на його ім`я. У січні 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С.М. щодо оформлення спадщини, однак отримав відповідь про пропуск ним встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. У позивача [PERSON] не було необхідності отримувати дублікат заповіту, про що свідчить примірник заповіту наданого позивачем до Сподобівської сільської ради. На заповіті секретарем Сподобівської сільської ради проставлено відмітку "Цей заповіт до дня смерті заповідачем не скасовувався" і дата 30.01.2017. Натомість дублікат заповіту містив би позначку "Копія", як того вимагають правила діловодства. Отже, [PERSON] протягом всього час з 09 липня 2014 року мав на руках оригінальний примірник заповіту і просто займав вичікувальну позицію з огляду на можливий резонанс щодо "суперечливого" оформлення на себе спадщини з одинокої соціально незахищеної [PERSON] , яка була особою похилого віку, або ж просто не знав про існування шестимісячного строку на прийняття спадщини і порядок її оформлення. Протягом встановленого законом шестимісячного строку позивач мав реальну можливість подати нотаріусу відповідну заяву. Щодо тлумачення заповіту, то позивач істотно помиляється, свідомо або несвідомо вводячи в оману суд, коли ототожнює два різні об`єкти прав власності - земельну частку (пай), яка згадана у заповіті від 09.07.2014, та земельну ділянку, до якої він не має жодного відношення, але дуже хоче отримати. Ні на момент складання заповіту від 09.07.2014, ні на момент смерті [PERSON] не мала у власності земельної частки (паю), оскільки ще 18.12.2004 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 054803. Чинне законодавство чітко розділяє такі об`єкти права власності як земельна частка (пай) і земельна ділянка. Таким чином, заповіт від 09.07.2014 на користь позивача [PERSON] складено щодо невідомого об`єкту права власності, що має невизначений розмір, виділений з невідомого сільськогосподарського підприємства і розташований невідомо де на території України. Позивач фактично наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та визнання за ним права на спадкування та права власності на об`єкт не згаданий у заповіті, що суперечить положенням статті 1233 ЦК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав. Представник позивача [PERSON] - адвокат Пекаренін А.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позові та в судовому засіданні. Представник позивача вказав, що свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] не заходив у будинок до [PERSON] і не знав про заповіт. Нотаріус не вчинив дій, щоб знайти [PERSON] , як спадкоємця за заповітом. Представник позивача вказав, що [PERSON] стало відомо про існування заповіту, коли була подана позовна заява до суду по минулій справі і він не звертався до нотаріуса, оскільки в провадженні суду перебував позов щодо нікчемності заповіту, який є предметом спеору у даній справі. Лише після постановлення Верховним Судом рішення від 01.07.2020 про дійсність заповіту від 09.07.2014, яке він отримав у жовтні-листопаді, він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено в оформленні спадщини через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, врахувати при розгляді справи раніше надісланий нею відзив на позов та розглянути справу за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, пояснення свідка [PERSON] , дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. З наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.02.2016 Виконавчим комітетом Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] /а.с. 9/. З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] склала заповіт від 09 липня 2014, посвідчений секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 30 /а.с. 10/. Відповідно до цього заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] , який є позивачем у справі, належну їй земельну частку (пай). Згідно із відміткою на цьому заповіті, проставленою 30.01.2017 секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., цей заповіт до дня смерті заповідачем не скасовувався. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] не являється родичем спадкодавця [PERSON] , натомість відповідач у справі [PERSON] є дочкою [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 637/228/17 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області про визнання недійсним та нікчемним заповіт [PERSON] , посвідчений 09 липня 2014 року секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 30 /13-17/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, на час розгляду судом даної справи вказаний вище заповіт від 09.07.2014 є дійсним, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. З наявної у матеріалах справи інформації від 14.12.2021, наданої приватним нотаріусом Куп`янського районного нотаріального округу Харківської області Томчуком С.М., вбачається, що приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчуком С.М. за поданою заявою дочки спадкодавця [PERSON] - [PERSON] від 05.07.2016 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 51/2016 від 05.07.2016. Спадкоємець за законом [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в ХОД АТ "Райффайзен Банк Аваль". Інших заяв про прийняття чи про відмову від спадщини не надходило. За даними Спадкового реєстру числиться заповіт, посвідчений від імені [PERSON] /а.с. 101/. З наявної у матеріалах справи копії постанови приватного нотаріуса Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С.М. від 15 березня 2021 року № 171 вбачається, що розглянувши подану 15.03.2021 заяву [PERSON] приватним нотаріусом було відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку із пропуском ним встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини /а.с. 26/. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Такі причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень спадкоємця чи сприйняття ним певних фактів. Встановлений законом шестимісячний строк є цілком розумним та достатнім для вчинення спадкоємцем юридично значимих дій щодо прийняття спадщини, а тому причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення дій щодо прийняття спадщини, мають існувати протягом усього цього строку, або принаймні його істотної частини з такими наслідками, щоб протягом решти строку спадкоємець об`єктивно не мав змоги реалізувати своє право на прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. У постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18) Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В обґрунтування поважності причин пропуску ним встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини позивач [PERSON] вказує у позовній заяві на те, що він не перебуває у родинних відносинах зі спадкодавцем [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] , він не проживав разом із спадкодавцем, а нотаріус не вчинив дій щодо його розшуку та повідомлення його як спадкоємця за заповітом, а тому про існування заповіту йому стало відомо лише після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. При цьому, у позовній заяві [PERSON] не вказує конкретної дати, коли йому стало відомо про існування заповіту [PERSON] на його користь. З наявної у матеріалах справи копії позовної заяви [PERSON] від 02 лютого 2017 року про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом вбачається, що у цьому позові [PERSON] вказав, що він дізнався про наявність заповіту [PERSON] на його користь у січні 2017 року. Крім того у нього були відсутні відомості про смерть спадкодавця [PERSON] , свідоцтво про смерть якої він отримав лише 31 січня 2017 року. Саме цими, поважними на його думку, обставинами позивач обґрунтовував пропуск ним передбаченого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини /а.с. 76/. \~ \~ \~ Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 21.03.2017 вказаний вище позов було залишено без розгляду за заявою позивача [PERSON] . У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області про визнання заповіту недійсним і нікчемним. Рішення у цій справі було ухвалено Шевченківським районним судом Харківської області 17 жовтня 2017 року про часткове задоволення позову та визнання нікчемним заповіту [PERSON] від 09.97.2014 на користь [PERSON] . Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою частково задоволено позов [PERSON] , визнано заповіт недійсним, в іншій частині позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] /а.с. 13-17/. З матеріалів справи вбачається, що в період розгляду вказаного вище позову [PERSON] до [PERSON] , останнім було знову подано до суду позовну заяву від 22 березня 2017 року про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом. У цьому позові [PERSON] вказав, що після знаходження заповіту (конкретну дату та в який спосіб цей заповіт знайшовся позивач не зазначив), Сподобівська сільська рада 30 січня 2017 року поставила відмітку, що заповіт не змінювався та не відмінявся. Лише після цього, 31 січня 2017 року він зміг отримати документальне підтвердження відомостей про смерть спадкодавця. Як ще одну з поважних причин пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини, [PERSON] вказав хворобу свого батька [PERSON] та необхідність його лікування та догляду за ним /а.с. 77/. \~ \~ \~ Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 04.06.2018 вказаний вище позов було залишено без розгляду за заявою позивача [PERSON] 03 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що він не має змоги оформити спадщину у зв`язку із відсутністю у нього оригіналу державного акту на право приватної власності на землю. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 27.04.2021 у задоволенні цього позову відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.09.2021 вказане рішення суду залишено без змін. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на час складення [PERSON] заповіту на користь [PERSON] вона була секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області і саме вона посвідчила цей заповіт. Свідок зазначила, що [PERSON] звернулася до неї як до секретаря сільської ради, щоб посвідчити заповіт на користь [PERSON] . Тоді були присутні її донька та співмешканець. Заповіт був складений за допомогою технічних засобів у сільській раді на прохання спадкодавця [PERSON] , а підписаний у неї вдома. [PERSON] вказала, що потім [PERSON] підвіз її до місця проживання [PERSON] , де остання як заповідач підписала заповіт. [PERSON] не був присутній при підписанні заповіту. Свідок зазначила, що вона не знає, чи знав [PERSON] про мету її візиту до [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що не пам`ятає, чи говорила вона [PERSON] , що на його користь складено заповіт. Та й вона не повинна була це говорити. Коли вирішувалося питання про підписання заповіту, [PERSON] не заходив у будинок, він був в автомобілі. У [PERSON] був будинок і одна земельна ділянка. Свідок вказала, що на той час у [PERSON] був державний акт на право приватної власності на землю, однак у заповіті вона написала, що заповідається земельна частка (пай). Перед посвідченням заповіту [PERSON] зателефонувала їй і попрохала приїхати до неї, бо у неї болять ноги і вона не може самостійно прибути у сільську раду. Перед цим [PERSON] передала їй, свідку, документи, які здається принесла дочка [PERSON] . Стосовно [PERSON] документи їй не приносили, бо у неї як секретаря сільської ради була ця інформація на нього як місцевого жителя, що зберігалася у сільській раді. При розгляді справи суд враховує, що [PERSON] у позовній заяві взагалі не вказав конкретну дату, коли йому стало відомо про існування заповіту [PERSON] на його користь. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] подав перший\~позов про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини 02\~лютого 2017 року, вказуючи на те, що про існування заповіту він дізнався у січні 2017 року. У лютому 2017 року до нього з позовом звернулася [PERSON] про визнання нікчемним та недійсним заповіту. 22 березня 2017 [PERSON] знову звернувся до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. 03 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . 09 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, що нині розглядається. Проаналізувавши хронологію вказаних вище подій, враховуючи те, що позивач у своїх попередніх позовах вказував інші причини пропуску строку прийняття спадщини, зокрема хворобу батька, в жодному із позовів, в тому числі і в нинішньому, не вказав конкретної дати, коли він дізнався про існування заповіту, від кого саме та за яких обставин, беручи до уваги те, що позивач, дізнавшись, як він вказує, про смерть спадкодавця [PERSON] та існування заповіту у січні 2017 року, одразу не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів існування об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття спадщини у встановлений законом строк, а отже, не довів, що пропуск строку відбувся з поважних причин. Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи те, що строк для прийняття спадщини закінчився ще у серпні 2016 року, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів існування поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, а також враховуючи те, що позивач тривалий час не звертався до нотаріуса і після спливу відповідного шестимісячного строку для прийняття спадщини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у цій частині. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Враховуючи те, що відповідно до вимог ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту судом може бути здійснено у разі спору між спадкоємцями, а позивачем [PERSON] пропущено передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, тобто на час розгляду судом даної справи позивач не являється спадкоємцем після смерті [PERSON] і відповідно не має права заявляти вимогу про тлумачення заповіту, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про тлумачення заповіту. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у справі залишаються за позивачем та не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed