Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати у порядку поділу майна подружжя її право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , на 1/2 дачного будинку [ADDRESS] , на 1/2 земельної ділянки, на якому будинок розташований, та визнати право [PERSON] на 1/2 цих об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування вказано, що під час спільного проживання у шлюбі та ведення господарства сторонами було здійснено капіталовкладення та спільно придбане майно: квартира [ADDRESS] , дачний будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, на якому розташований будинок. Шлюб сторін розірвано, шлюбного договору не мали, угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу вони не досягли, оскільки відповідач вирішити це питання у досудовому порядку відмовляється. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 лютого 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 07 липня 2022 року судом отримано відповідь на запит щодо актуальної адреси проживання відповідача, зареєстрованої у передбаченому законом порядку. 12 липня 2022 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 16 серпня 2022 року позивач подала оригінал квитанції про сплату судового збору. 18 серпня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 12 травня 2023 року представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримує і просить задовольнити, не заперечує проти заочного рішення у справі. 17 серпня 2023 року ухвалою судді підготовче провадження у справі закрито і призначено до розгляду по суті. 30 листопада 2023 року представник позивача подала заяву про постановлення у справі заочного рішення, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання сторони, представники сторін не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи. Відповідач, його представник у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованому у передбаченому законом порядку, проте судова кореспонденція повернулася до суду без вручення адресату. Заяви по суті та з процесуальних питань не надходили від сторони відповідача. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послалася як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 12 березня 2005 року сторони зареєстрували свій шлюб, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року у справі 757/42101/21-ц розірвано. У сторін на утриманні є син. Під час спільного проживання у шлюбі та ведення господарства було здійснено капіталовкладення та придбано наступне майно: об`єкт житлової нерухомості - квартира [ADDRESS] ; будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, площею 0,0496 га у межах, які визначені у натурі та закріплені межовими знаками, кадастровий номер 3221888000:24:090:0154, цільове призначення для індивідуального садівництва. Об`єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] , була придбана покупцями [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах, відповідно до договора купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №1819. Будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, площею 0,0496 га у межах, які визначені у натурі та закріплені межовими знаками, кадастровий номер 3221888000:24:090:0154, цільове призначення для індивідуального садівництва, були придбані 24 вересня 2014 року і покупцем вказано [PERSON] відповідно до: договору купівлі-продажу садового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 891; договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 887. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, у якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду за припиненням дії, яка порушує таке право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями частини першої, другої ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статей 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок про те, що у ст. 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом частини першої ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої ст. 370 Цивільного кодексу України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що власниками об`єкту нерухомості - квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] : кожний є власником 1/2 частки, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 листопада 2012 року, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. Позивач не посилається та з матеріалів справи не вбачаються обставини, що належна їй частка власності на квартиру [ADDRESS] була передана у власність іншій особі поза її волею чи будь-яким іншим чином порушено її право. Відтак безпідставними є вимоги позивача щодо визнання її права власності на 1/2 частку цього об`єкту порівну з відповідачем, оскільки саме у такому розмірі сторони і є власниками цього об`єкту нерухомості. Також під час шлюбу 24 вересня 2014 року подружжя придбало будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, площею 0,0496 га у межах, які визначені у натурі та закріплені межовими знаками, кадастровий номер 3221888000:24:090:0154, цільове призначення для індивідуального садівництва, покупцем вказано [PERSON] відповідно до: договору купівлі-продажу садового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 891; договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 887. За загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу, належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі. Отже об`єкти нерухомого майна - будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, площею 0,0496 га у межах, які визначені у натурі та закріплені межовими знаками, кадастровий номер 3221888000:24:090:0154, цільове призначення для індивідуального садівництва, покупцем вказано [PERSON] відповідно до: договору купівлі-продажу садового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 891; договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 887, підлягають поділу між сторонами у рівних частках. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial