Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до відповідача, за участі третьої особи, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що у свідоцтві [NUMBER] від 28.09.2010 року про народження [PERSON] , [INFO] , актовий запис №232 від 28.09.2010 року складений Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, батьками записані мати - [PERSON] , відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] відповідно до актового запису про шлюб №138 від 29.04.2011 року, складеного Франківським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЗМУМЮ (м. Львів). Розпорядженням Франківської районної адміністрації від 10.09.2020 року №419 «Про надання малолітній [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (підстави: вирок Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 року, справа №463/4328/15-к про визнання винною [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та призначення покарання у виді позбавлення волі терміном на 3 роки, лист Франківського районного в м. Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львова) від 04.09.2020 року за № 1065/21.6-26 про те, що актовий запис про народження №232 від 28.09.2010 року на [PERSON] зареєстрований відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). Малолітня [PERSON] тимчасово влаштована в сім`ю [PERSON] на підставі наказу управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 10.09.2020 року №239 «Про взяття на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування та тимчасове влаштування». Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.11.2020 року №1022 «Про влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування, на виховання та спільне проживання у дитячий будинок сімейного типу» малолітня [PERSON] , [INFO] , влаштована у дитячий будинок сімейного типу [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Львівської установи виконання покарань №19 від 11.04.2022 року № вих. 6/1934, ув`язнена [PERSON] звільнена з установи 25.03.2022 року по відбуттю покарання. [PERSON] була запрошена на 03.05.2021 року, 30.05.2022 року та 13.06.2022 року листами № 260001-вих-28770, 35-1-вих-10 та 260001-вих 34600 на комісію з питань захисту прав дитини з метою розгляду питання щодо подальшого перебування її малолітньої доньки у будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] 03.05.2022 року прибула на засідання комісії та повідомила, що на даний момент виготовляє ID-картку та планує влаштуватися на роботу, членами комісії наголошено [PERSON] на необхідності офіційно працевлаштуватися та звернутися із заявою про повернення доньки їй на виховання. Розгляд питання було відкладено терміном на 1 місяць з наданням [PERSON] часу для відновлення ID картки та працевлаштування. [PERSON] 30.05.2022 року не прибула на засідання комісії та не надала інформації щодо причини неприбуття. [PERSON] повторно було запрошено на засідання комісії. Мати прибула 13.06.2022 року на засідання, однак, не надала жодних документів про працевлаштування, інформації щодо місця, де вона планує проживати разом з донькою, чи інші документи, які мали б істотне значення у розгляді питання. [PERSON] повторно наголошено про необхідність звернутися із заявою та пакетом документів щодо доцільності повернення їй на виховання та спільного проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] [PERSON] 27.06.2022 не прибула на засідання комісії та не повідомила про причину неприбуття. Враховуючи фактичне ухилення від виконання [PERSON] батьківських обов`язків, покладених на неї чинним законодавством України, потягом тривалого часу, з метою захисту прав та інтересів дитини Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, видано висновок від 07.07.2022 року №260001-вих-45011 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ». Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав, а також стягнути з неї аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 09.09.2022 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати таку в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.02.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином, неодноразово була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, як шляхом надіслання судових повісток, так і розміщенням таких на офіційному веб-сайті суду, та не подала відзив, тому на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив представник позивача. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримала, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав та стягнути з неї аліменти, адже мати вихованням та утриманням дитини не займається, з будь-якими заявами про поаернення дитини не зверталася. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] записана матір`ю дитини [PERSON] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно розпорядження №419 від 10.09.2020 року [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. [PERSON] вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2020 року визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та засуджена до покарання у виді трьох років трьох місяців позбавлення волі. Наказом від 10.09.2020 року № 239 [PERSON] взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.11.2020 року №1022 «Про влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування, на виховання та спільне проживання у дитячий будинок сімейного типу» малолітня [PERSON] , [INFO] , влаштована у дитячий будинок сімейного типу [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Львівської установи виконання покарання №19 від 11.04.2022 року № вих. 6/1934, ув`язнена [PERSON] звільнена з установи 25.03.2022 року по відбуттю покарання. [PERSON] була запрошена на 03.05.2021 року, 30.05.2022 року та 13.06.2022 року листами № 260001-вих-28770, 35-1-вих-10 та 260001-вих 34600 на комісію з питань захисту прав дитини з метою розгляду питання щодо подальшого перебування її малолітньої доньки у будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із висновку від 07.07.2022 року № 260001-вих-45011, ФРА ЛМР як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 8 ст.7 СК України також передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно з ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" ухиленням батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляють інтересу до її внутрішнього стану; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Поведінка відповідача засвідчує, що відповідачка не проявляє до дитини [PERSON] , материнської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням та навчанням дитини не займається та матеріально не підтримує, а тому, суд вважає, що така поведінка відповідачки є достатньою підставою для застосування такої крайньої міри до неї, як позбавлення батьківських прав, відповідно, слід позов в частині позбавлення батьківських прав відповідачки задовольнити. Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у відповідності до ст. 182 згаданого кодексу при визначенні розміру аліментів, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у справі № 755/14148/18 не підтримав практику призначення аліментів у мінімальному розмірі і роз`яснив, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів, суди мають керуватись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. ВС визначив, що аліменти не обов`язково мають присуджуватись у мінімальному розмірі, передбаченому ст.182 СК України, а також встановив, що відповідач має довести свою неспроможність платити аліменти, встановлені судом. Також ВС дійшов висновку, що сам факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Така обставина не є підставою звільнення батьків від обов`язку по утриманню дитини. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц. Згідно частин 2,3 ст. 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідач не надала суду доказів суду щодо перебування на утриманні відповідача інших дітей, непрацездатних осіб та інші обставини, що мають істотне значення для справи та те, що вона утримує дочку в позасудовому порядку. Разом з тим, при визначенні розміру аліментного забезпечення суд, вирішуючи справу в межах заявлених вимог (ст.13 ЦПК України) та відповідно до вимог ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище як дитини так і платника аліментів. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини(ч.8 ст.7 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, а тому, слід стягувати з відповідача на користь [PERSON] та [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 09.08.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 984 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved