Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Уманської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування від відповідача [PERSON] ) на користь Уманської міської ради земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , в обґрунтування зазначивши наступне. За даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконавчого комітету Родниківської сільської ради Уманського району Данилюк Л.А. 01.08.2017 зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0698 га, за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для державної реєстрації вказаних речових прав зазначено рішення виконавчого комітету Уманської міської ради «Про розгляд листів і заяв підприємств, установ та громадян міста з питань землекористування» від 22.04.1999 № 201. У наступному, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.2017 б/н [PERSON] продав земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008 [PERSON] . Вказаний договір зареєстровано того ж дня в реєстрі за № 2086. Також згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.12.2017 б/н [PERSON] продав [PERSON] ) земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008. Вказаний договір зареєстрований того ж дня в реєстрі за № 3444. У цих договорах вказано, що відчужувана земельна ділянка є власністю продавця. Водночас, рішення № 201 у частині надання [PERSON] у приватну власність вищевказаних земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку є підробленим. Черкаською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 365-2, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України встановлено, що на підставі підробленого рішення № 201 здійснено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, за даними досудового слідства вищевказаній особі спірна земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалася, оскільки виконавчим комітетом Уманської міської ради відповідне рішення про надання у приватну власність земельної ділянки [PERSON] не приймалося, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого, тобто незаконного рішення. За результатами обшуку в архіві виконавчого комітету Уманської міської ради від 22.03.2019 було виявлено та вилучено рішення № 201 від 12.04.1999 «Про розгляд листів і заяв підприємств, установ та громадян міста з питань землекористування», відповідно до якого вищевказаної земельної ділянки та громадянина [PERSON] , якому би у право власності передавалася вищевказана земельна ділянка чи погоджувалася технічна документація із землеустрою не має. Разом з цим, на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.05.2021 у справі № 711/1017/21 органом досудового слідства здійснено тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні відділу державної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради, за результатами якого вилучено підроблене рішення № 201, про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 698 кв.м. Згідно з інформацією розміщеною на офіційному сайті Уманської міської ради від 05.02.2016 в м. Умані змінено назви ряду вулиць, у тому числі назва [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру вищевказана земельна ділянка зареєстрована 28.07.2017 за заявою [PERSON] від 21.07.2017 та на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, розробленої ФОП [PERSON] . Однак, у відповідності до листа [PERSON] від 22.03.2021 технічні документації на цю земельну ділянку ним не виготовлялися. Крім того, висновком судової почеркознавчої експертизи встановлено, що заява про державну реєстрацію земельної ділянки заповнена не [PERSON] , а іншою особою. У протоколі допиту [PERSON] , значиться, що вона на підставі довіреності від 31.07.2017, виданої [PERSON] , продала вищевказану земельну ділянку [PERSON] , а також пояснила, що її чоловік [PERSON] помер у 2018 році, і з жодними заявами про отримання у приватну власність земельної ділянки у м. Умані ніколи не звертався та їх не отримував. Також, не зверталася ні вона, ні її чоловік до державного реєстратора для здійснення реєстраційних дій щодо оформлення права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008. Після огляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вказаної земельної ділянки пояснила, що підпис на ній належить іншій особі. Згідно з протоколом допиту [PERSON] від 30.04.2021останнійц пояснив, що будь яких правочинів щодо купівлі чи продажу земельної ділянки за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008 ніколи не укладав, лише підписував якісь документи, якій йому говорила його знайома. Отже, вказаними доказами достовірно підтверджується, що [PERSON] земельна ділянка у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, у встановленому законом порядку Уманською міською радою, як власником, не передавалася. Разом з цим, відповідно до відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0698 га з кадастровим номером 7110800000:02:005:1008, за реєстровано за [PERSON] ( [PERSON] ). Таким чином, з наведених обставин, підтверджених доказами, встановлено факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника територіальної громади м. Умань поза її волею, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Крім того, за результатами кримінального провадження встановлено, що уповноваженим державою органом рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0698 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не приймалося, вищевказаний установлений законом порядок набуття права власності на земельну ділянку не дотримано. Зазначає про те, що, оскільки держава Україна в особі уповноваженого нею органу Уманської міської ради не висловила своєї волі, не була учасником правовідносин з надання земельної ділянки за кадастровим номером 7110800000:02:005:1008 у приватну власність [PERSON] , в подальшому її відчуженню [PERSON] та [PERSON] ), підстав визнати недійсним рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 22.04.1999 № 201, яке до того ж є підробленим, договір від 05.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] , Договір від 20.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) немає. Натомість, спірна земельна ділянка може бути витребуваною у [PERSON] ), як така, що вибула з володіння належного власника поза його волею. Уманська міська рада визначена позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим на захист інтересів держави органом у спірних правовідносинах. Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Уманської міської ради в частині повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, поза її волею. Таким чином, звернення прокурора до суду з цим позовом спрямовано на захист конкретного державного, майнового інтересу у сфері охорони від незаконного вибуття та використання землі, як національного багатства. У відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження або у разі відсутності такого органу. Необхідність реагування органів прокуратури з метою забезпечення інтересів держави виникла, у зв`язку з бездіяльністю Уманської міської ради, оскільки будь яких заходів, у тому числі цивільно-правового характеру щодо захисту законних інтересів держави в частині повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, позивачем не вживалося, досудове врегулювання спору не здійснювалося. З метою з`ясування питання, чи вживались, чи будуть вживатися Уманською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо повернення спірної землі у комунальну власність на її адресу 17.11.2021 обласною прокуратурою направлено відповідний лист. Уманська міська рада листом від 29.11.2021 повідомила, що заходи представницького характеру щодо витребування на її користь спірної земельної ділянки не вживались та останні не заперечують щодо вжиття таких заходів органами прокуратури. Ураховуючи, що на цей час позов Уманською міською радою до [PERSON] ) самостійно не пред`явлено, що є підставою вважати її бездіяльність, як уповноваженого органу, очевидною, а наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру органами прокуратури належно обґрунтованими. Сам факт незвернення до суду Уманської міської ради з позовом, який би відповідач вимогам процесуального законодавства та відповідно мав би змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Правовідносини пов`язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а набуття права на земельну ділянку комунальної власності всупереч закону, неправомірне і необґрунтоване надання прав власності на таку ділянку такому суспільному інтересу не відповідає. Просить суд витребувати від [PERSON] ) (рнокпп [NUMBER] ) на користь Уманської міської ради (код ЄДРПОУ 26535796) земельну ділянку площею 0,0698 га, кадастровий номер 7110800000:02:005:1008, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури. Прокурор в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, у якій просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Уманської міської ради в судове засідання не з`явився, в підготовчому засіданні представник позивача позовні вимоги та факти, викладені у позові підтримала та просила суд позов задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] ) у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України був повідомлений належним чином, шляхом направлення на його адресу рекомендованого листа з повідомленням, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію прокурора та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.3 ч. 1, ч.2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до абзацу 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: 1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи; 5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; 6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; 7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження (ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Таким чином, наведена вище норма закону передбачає різні форми представництва прокуратурою в суді, серед яких є, зокрема, така форма представництва як звернення до суду з позовом. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99. Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). У позовній заяві прокурор обґрунтовує наявність підстав для подання позову в інтересах держави в особі Уманської міської ради порушенням інтересів держави, яке полягає в незаконному вибутті земельної ділянки з державної власності територіальної громади. Статтями 13, 14 Конституції України, ст. 1-3 ЗК України, ст. 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, зокрема, землі лісогосподарського призначення можуть використовуватися лише спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами, для лісогосподарських потреб, які зобов`язані здійснювати комплект заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» прокурор набуває право на представництво інтересів держави в суді, зокрема, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно, що виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень (він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається). З наведених положень процесуального законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в пункті 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (п.6.43) зазначає, що сам факт незвернення відповідного державного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції»). Водночас, є категорія справ, де Європейський суд з прав людини відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). У зв`язку із зазначеним, суд прийшов до висновку, що звертаючись до суду з позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визнав у чому полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що прокурор правомірно звернувся з цим позовом в інтересах держави в особі Уманської міської ради. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно положень ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. У відповідності до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом. Положеннями ст.17 Земельного кодексу визначені повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, до яких зокрема належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться зокрема у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначений положеннями ст. 118 Земельного кодексу України. Згідно ст.\~118\~Земельного кодексу\~України визначено\~порядок безоплатної\~приватизації земельних\~ділянок,\~а саме\~громадяни,\~зацікавлені в\~одержанні безоплатно\~у власність\~земельної ділянки\~із земель\~державної або\~комунальної власності\~для ведення\~фермерського господарства,\~ведення особистого\~селянського господарства,\~ведення садівництва,\~будівництва та\~обслуговування жилого\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибної\~ділянки),\~індивідуального дачного\~будівництва,\~будівництва індивідуальних\~гаражів у\~межах норм\~безоплатної приватизації,\~подають клопотання\~до відповідного\~органу виконавчої\~влади або\~органу місцевого\~самоврядування,\~який передає\~земельні ділянки\~державної чи\~комунальної власності\~у власність\~відповідно до\~повноважень,\~визначених статтею\~122\~цього Кодексу.\~У клопотанні\~зазначаються цільове\~призначення земельної\~ділянки та\~її орієнтовні\~розміри.\~До клопотання\~додаються графічні\~матеріали,\~на яких\~зазначено бажане\~місце розташування\~земельної ділянки,\~погодження землекористувача\~(у\~разі вилучення\~земельної ділянки,\~що перебуває\~у користуванні\~інших осіб)\~та документи,\~що підтверджують\~досвід роботи\~у сільському\~господарстві або\~наявність освіти,\~здобутої в\~аграрному навчальному\~закладі (у\~разі надання\~земельної ділянки\~для ведення\~фермерського господарства) . Зазначеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в\~статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 201 від 22.04.1999 року в приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку по [ADDRESS] , розміром 698 кв.м, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 28.07.2017 року за № НВ-7105825922017, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:005:1008, площею 0,0698 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), є [PERSON] , рнокпп [NUMBER] . У відповідності до вказаного витягу технічна документація із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, виготовлена фізичною особою підприємцем [PERSON] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 09.12.2021 за № 289360815, право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:005:1008, площею 0,0698 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстровано за [PERSON] ( [PERSON] ), , рнокпп [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: 3444, виданий 20.12.2017, [PERSON] , приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 201 від 22.04.1999 року, яким в приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку по [ADDRESS] , вказаним органом, а саме Уманською міською радою, не приймались та має ознаки підробленого, що підтверджується відповідними матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020250000000156 від 14.05.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 365-2, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України, а саме протоколом обшуку від 22.03.2019. В ході проведення досудового розслідування при здійсненні тимчасового доступу до документів, що перебувають у володінні відділку державної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради було вилучено вищевказане рішення № 201. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/124-21/6575-ПЧ від 28.05.2021 заява № 23499639 про реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , за [PERSON] , заповнена іншою особою. Згідно даних протоколу допиту [PERSON] від 07.05.2021, яка на підставі довіреності від 31.07.2017, продала від імені [PERSON] земельну ділянку розміром 0,0698 га, розташовану в [ADDRESS] , [PERSON] та пояснила, що її чоловік [PERSON] , який помер у 2018 році, із жодними заявами про отримання у приватну власність земельної ділянки у місті Умань ніколи не звертався та відповідно, не отримував. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Таким чином, оскільки рішення про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] місцевим органом виконавчої влади фактично не приймалося, а було підроблено, тому є достатні підстави вважати, що зазначена спірна земельна ділянка вибула з володіння власника, яким є Уманська міська рада, поза його волею та вказана особа, відповідно до ст. 387 ЦК України,\~є незаконним володільцем спірної земельної ділянки і, як наслідок, не мав права розпоряджатися цією земельною ділянкою, а саме шляхом продажу [PERSON] , який в подальшому передав її у власність [PERSON] ( [PERSON] ). З урахуванням зазначеного, відповідач [PERSON] ) також безпідставно набув право власності на вищевказану земельну ділянку і також є її незаконним володільцем. Відповідно до пункту 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245, який набув чинності з 01.01.2013, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу (пункт 3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 5245). Відповідно до\~положень п.\~б ст.\~80\~ЗК України\~суб`єктом\~права власності\~на землю\~є \~територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Відповідно до п. в ч.2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Спірні земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] , перебували у комунальній власності та належали до земель Уманської міської ради. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та захист прав і свобод людини і громадянина судом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам і така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)). З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У відповідності до вимог ст. 387 ЦК України якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 372/770/19. Відповідно до\~ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення\~статті 388 ЦК України\~застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно з частиною першою\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій\~статті 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Отже, заявлені вимоги про витребування спірних земельних ділянок є ефективним способом захисту у цій справі. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що зважаючи на встановлені обставини у справі та наведені норми матеріального права і висновки Верховного Суду, заявлені вимоги про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] ( [PERSON] ) земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2481,00 грн.

Outcome: approved