Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача: Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, Регіональний сервісний центр МВС України про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та користування,визнання права власності. У своєму позові позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: -визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 17.05.2018 року, згідно з яким право власності на автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] ; -скасувати реєстрацію автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] за [PERSON] ; -витребувати з чужого володіння та користування [PERSON] на користь [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] ; -визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач зазначає наступне: Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] з 30.01.2008 року є власником автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] . Підставою набуття права власності на автомобіль є Договір купівлі-продажу №25-01/08-02 від 25.11.2007 року, укладений між Позивачем та ТОВ «Софт-Макс». 05 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено Договір позички транспортного засобу, відповідно до пункту 1.1. якого Позивач як Позичальник, був зобов`язаний передати Відповідачу, як Користувачу за Договором, спірний ТЗ у безоплатне користування, а Користувач зобов`язувався прийняти спірний ТЗ у користування та повернути його на першу вимогу Позичальника або зі спливом строку дії Договору у задовільному стані з урахуванням нормального зносу (п.2.3.). 05 червня 2014 року [PERSON] , передала [PERSON] спірний ТЗ, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключи, про що Сторони склали та підписали Акт прийому - передачі транспортного засобу. Наприкінці червня 2018 року позивач звернулася до [PERSON] із вимогою про повернення спірного ТЗ, але він повідомив, що спірний ТЗ разом із документами та ключами він передав своєму знайомому, про місцезнаходження якого зараз нічого не відомо. Приблизно на початку липня 2018 року позивач дізналася, що спірний ТЗ з невідомих причин зареєстрований за [PERSON] у місті Києві. Після передачі спірного транспортного засобу [PERSON] , 09.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.В. було посвідчено довіреність, за якою [PERSON] уповноважила [PERSON] продавати та розпоряджатися автомобілем Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, колір - біла, VIN: [NUMBER] . На підставі даної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] було укладено з [PERSON] Договір купівлі-продажу транспортного засобу №5559 від 16.03.2016 року. Станом на 21.02.2019 року згідно з даними автоматизованої інформаційної системи МВС транспортний засіб марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] зареєстрований за громадянкою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час транспортний засіб має номерний знак [NUMBER] і належить даній особі на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17 травня 2018 року в ТСЦ №5152 РСЦ МВС в Одеській області. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Спірний транспортний засіб не може бути витребуваний у [PERSON] , оскільки вона є добросовісним набувачем, а сам транспортний засіб вибув з власності позивача з її волі. [PERSON] купила спірний транспортний засіб у [PERSON] , який в свою чергу купив автомобіль у [PERSON] .. На час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу [PERSON] не знала і не могла знати, що [PERSON] (власник транспортного засобу до [PERSON] ) є власником транспортного засобу на підставі договору, який укладався на підставі довіреності, яка не видавалась [PERSON] та не посвідчувалась нотаріусом. Станом на 17.05.2018 року спірний транспортний засіб у розшуку не перебував, жодні арешти та заборони на нього не накладались, жодних судових процесів щодо оскарження права власності [PERSON] на даний транспортний засіб ініційовано не було. Більш того, договір купівлі-продажу укладався між [PERSON] та [PERSON] в сервісному центрі, працівники якого на час укладення даного правочину, перевіряли законність та правомірність наданих сторонами документів. В результаті, чого 17.05.2018 року право власності [PERSON] на спірний транспортний засіб було зареєстровано у встановленому законом порядку, видано державний номерний знак [NUMBER] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . [PERSON] на час укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.05.2018 року, не знала, не могла знати та навіть не могла сумніватись в тому, що [PERSON] не був законним власником спірного транспортного засобу, у зв`язку з чим [PERSON] є добросовісним власником даного транспортного засобу. Спірний транспортний засіб вибув з володіння [PERSON] з її волі, оскільки на підставі договору позики транспортного засобу від 05.06.2014 року, позивач передала [PERSON] спірний транспортний засіб у безоплатне користування. Разом з даним транспортним засобом [PERSON] було передано [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від нього. [PERSON] після певного періоду володіння спірним транспортним засобом не повернув його власнику, а навпаки без згоди останнього передав цей транспортний засіб іншим особам, фактично розпорядився їм, не маючи на те відповідних повноважень, що стало наслідком неодноразового перепродажу цього автомобіля. Отже, спірне майно не підлягає витребуванню у добросовісного набувача [PERSON] на підставі віндикаційного позову, оскільки транспортний засіб вибув з володіння власника з його волі. У задоволенні всіх інших позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Також зазначає, що якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] , підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились, причини неявки до суд не повідомили. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, не з`явився, причини неявки до суд не повідомив. Представник Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві надав пояснення. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без участі представника та надав суду пояснення. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного сервісного центру МВС України не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без участі представника. Також надав суду пояснення. ІІ. Процесуальні дії по справі. Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року залучені співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] та треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, Головний сервісний центр МВС України. Ухвалою суду від 26 червня 2019 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення експертизи задоволено. Провадження у цивільній справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року провадження у цивільній справі поновлено. Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року провадження по цивільній справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року виправлено описку в тексті рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 07 липня 2021 року заходи, вжиті ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року, скасовано. Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року відкрито провадження за заявою представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 12 жовтня 2022 року скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27.10.2020 року та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 11 липня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Вислухавши представника позивача [PERSON] - [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. IІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст правовідносин з посиланням на докази. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що з 30 січня 2008 року [PERSON] на праві власності належав автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] (а.с.11 Т.1). Підставою набуття права власності на автомобіль був Договір купівлі - продажу №25-01/08-02 від 25.11.2007 року, укладений між Позивачем та ТОВ «Софт-Макс» та Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.12 Т.1). 05 червня 2014 року [PERSON] уклала договір позички транспортного засобу №0506/14 з [PERSON] . Відповідно до п.1.1. Позикодавець ( [PERSON] ) зобов`язується передати у користування Користувачу ( [PERSON] ), транспортний засіб - легковий автомобіль Mitsubishi Pajero, державний реєстраційний номер - [NUMBER] , 2007 року випуску, колір - біла перлина, VIN - [NUMBER] (далі - Майно), а Користувач зобов`язується прийняти Майно у користування та повернути Майно Позикодавцеві на першу вимогу останнього у такому стані, у якому Майно було передано, з урахуванням нормального зносу (а.с.12 Т.1). Також в матеріалах справи міститься акт прийому-передачі транспортного засобу до Договору позички транспортного засобу №0506/14 від 05.06.2014, складений 05.06.2014 року, відповідно до п.1 якого Позикодавець ( [PERSON] ) належним чином передав, а Користувач ( [PERSON] ) належним чином прийняв транспортний засіб - легковий автомобіль Mitsubishi Pajero, державний реєстраційний номер - [NUMBER] , 2007 року випуску, колір - біла перлина, VIN - [NUMBER] , а також ключі та Свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу (а.с.13 Т.1). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 09 лютого 2016 року довіреністю уповноважила [PERSON] продавати та розпоряджатися автомобілем Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, VIN: [NUMBER] . Дана довіреність посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.В. та зареєстрована в реєстрі за № 3564 (а.с.110 Т.1). На підставі даної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] було укладено з [PERSON] Договір купівлі-продажу транспортного засобу №5559 від 16 березня 2016 року (а.с.109 Т.1). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С.В. повідомляє, що довіреність від імені [PERSON] від 09 лютого 2016 року за реєстровим № 3564 вона як нотаріус не посвідчувала, вказана особа до неї не зверталась. За даними Єдиного реєстру довіреностей, ця довіреність не була зареєстрована в реєстрі довіреностей. На підставі викладеного, можна зробити висновок, що довіреність від 09.02.2016 р. за р. № 3564 була підроблена (а.с.229-234 Т.1). Згідно із даними автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 21.02.2019, транспортний засіб марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] , зареєстрований за громадянкою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час транспортний засіб має номерний знак [NUMBER] і належить даній особі на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане 17 травня 2018 року в ТСЦ №5152 РСЦ МВС в Одеській області (а.с.95 Т.1). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 ЦК України, до яких віднесено, в тому числі, визнання права. Крім того, виходячи із змісту ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до ч.1, 3 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як вбачається із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимі доказами, факт перебування у її власності автомобіля марки Mitsubishi, модель - Pajero, об`єм двигуна - 2972 куб. см., колір - біла перлина, рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) - [NUMBER] , факт того, що [PERSON] не здійснювала відчуження належного їй автомобіля, а автомобіль із володіння [PERSON] вибув не з його волі, а іншим шляхом, факт незаконного відчуження автомобіля [PERSON] , який не мав права на відчуження та розпорядження за довіреністю спірного автомобіля. Наявність рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду № 359/2597/18 (№61-17486св20) від 25.05.2021р.. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами не спростовано доводи і докази сторони позивача. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1053,67 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved