Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження майном шляхом виселення. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е., зареєстрованого у реєстрі за №2654, йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . [PERSON] , на підставі довіреності від 25.08.2015 року, виданої на його ім`я позивачем, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю., зареєстрованої в реєстрі за №836, опікувався питаннями, пов`язаними з квартирою [ADDRESS] . У вересні 2015 року [PERSON] дозволив проживати у спірній квартирі [PERSON] разом з дочкою - [PERSON] , [INFO] , оскільки квартира на той час власником не використовувалась. [PERSON] разом з дочкою - [PERSON] на теперішній час проживають у спірній квартирі, кошти за проживання власнику квартири протягом всього часу не сплачували. Протягом 2021 року [PERSON] неодноразово пропонував відповідачці звільнити належну [PERSON] квартиру, проте [PERSON] відмовляється залишати спірну квартиру та продовжує в ній проживати разом з дочкою. У зв`язку з відмовами [PERSON] добровільно звільнити спірну квартиру він звертався до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві з заявою від 13.04.2021 року з проханням вжиття заходів для повернення квартири [ADDRESS] власнику - [PERSON] та притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за проживання без реєстрації місця проживання. Проте відповіді на вказану заяву не отримав. Крім того, попереднє місце роботи відповідача - ПЗВО «Київський міжнародний університет» пропонує надати [PERSON] разом з дочкою на необмежений час кімнату в гуртожитку. Однак відповідач все ж таки відмовляється звільнити спірну квартиру. Оскільки проживання у спірній квартирі [PERSON] разом з її малолітньою дочкою без відповідних правових підстав суперечить правам позивача та порушує його права власника, посилаючись на ст. ст. 150, 155 ЖК Української РСР, ст.ст. 316,317, 319, 321, 391 ЦК України, просив усунути йому перешкоди у користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення з вказаної квартири [PERSON] та її дочки [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 року визначеного головуючого суддю Войтенко Ю.В. (а.с. 13). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 15). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 34-35). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 12.05.2022 року призначено повторний автоматичний розподіл справи (а.с. 76). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2022 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 77-78), справу передано судді 13.05.2022 року. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2022 року справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 79). 13.04.2023 року [PERSON] направила до суду клопотання, в якому просила зупинити провадження у справі № 759/10801/21 до вирішення Дніпровським районним судом м.Києва іншої справи № 755/405/22 за її позовом до [PERSON] , третя особа: Солом`янський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення батьківства (а.с. 132). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.04.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с.136-138). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.150-151). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направили до суду заяву, у якій просили проводити розгляд справи за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, ухвалити рішення в інтересах та користь дитини (а.с.175). Суд, заслухавши представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е., зареєстрованого у реєстрі за №2654, (а.с.7, зворот) 25.08.2015 року [PERSON] склав на ім`я [PERSON] довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю., зареєстрованої в реєстрі за №836, якою, у тому числі, уповноважив [PERSON] розпоряджатися спірною квартирою (а.с.8, зворот). У вересні 2015 року [PERSON] разом з дочкою - [PERSON] , [INFO] , вселилась у квартиру Київського міського нотаріального округу. Вказана обставина визнана сторонами. 13.04.2021 року [PERSON] звертався до начальника Святошинського УП ГУ НП у м. Києві з заявою від 13.04.2021 року з проханням вжиття заходів для повернення квартири [ADDRESS] власнику - [PERSON] та притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за проживання без реєстрації місця проживання. (а.с.9). Згідно висновку № 107-40/7491 від 24.12.21 року Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.47-48). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює в ПЗВО «Київський міжнародний університет», [PERSON] також працювала у вказаному університеті. [PERSON] перебував за кордоном, тому він запропонував [PERSON] вільну квартиру, позивач не був проти і він передав відповідачці ключі від спірної квартири для проживання. У 2019 році він просив відповідача звільнити квартиру, університет пропонував їй кімнату, проте вона відмовилась. Заселяв відповідача в квартиру на прохання ректора університета [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що працює в університеті і знає відповідача особисто, оскільки вони разом працювали в одному кабінеті протягом 2019-2020 років. Спочатку [PERSON] проживала у гуртожитку, а після народження дитини переїхала до спірної квартири. Відповідач вважала, що квартира належить ректору [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що відповідач вселилась у спірне житло разом з дочкою [PERSON] у вересні 2015 року. Квартира [ADDRESS] є їх єдиним місцем проживання, відомостей про наявність будь якого іншого їх місця проживання немає. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Також, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Поняття охорони дитинства визначено у ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закон) - це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. У ст.8 Закону закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. А згідно частин 2, 3 ст.18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив, що сторони не заперечують укладення договору (домовленості) при вселенні [PERSON] до квартири [ADDRESS] , недодержання письмової форми договору не є підставою для його розірвання. Позивачем не заявлено вимогу про розірвання договору, укладеного від його імені, тобто за його згоди, [PERSON] ; з позовом про визнання відсутнім права оренди позивач також не звертався. Натомість, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд встановив, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] користуються спірною квартирою тривалий час (з вересня 2015 року) як житлом у розумінні ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим кодексом. Втручання у право на повагу до житла відповідача [PERSON] буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Крім того, як зазначалося вище, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). З урахуванням викладеного, всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм оцінку, встановивши дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України та залишає їх за позивачем.

Outcome: dismissed