Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 1989 року Вельбівненською сільською радою Острозького району Рівненської області між нею та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. Позивачка вказує, що за час перебування у шлюбі сторони набули майно, право власності на яке зареєстровано за [PERSON] : земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0643, вартістю 68 714 грн; земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0642, вартістю 68 714 грн; земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0641, вартістю 144 533,40 грн; земельну ділянку за адресою: полонина Драгобрат, Ясінянська селищна рада, Рахівський район, Закарпатська область, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0640, вартістю 144 533,40 грн; будівлю туристично-оздоровчого комплексу «Зелена дача» за адресою: полонина Драгобрат, Ясінянська селищна рада, Рахівський район, Закарпатська область (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.10.2010 серія [NUMBER] ), вартість згідно оцінки - 1990726,43 гривні; дачний будинок за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, (витяг про державну реєстрацію прав від 29 жовтня 2010 року серії ССХ № 079972), вартістю 827 523,48 грн; житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] ; нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року серії [NUMBER] ), вартістю 56 242,22 грн. Вказуючи, що зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін, враховуючи те, що сімейні відносини у сторін погіршились, згоди щодо володіння, розпорядження, користування зазначеним вище майном ними не досягнуто, вона хоче захистити свої майнові права, оскільки [PERSON] може розпорядитись майном без її згоди, тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини спірного майна. Ухвалою Рахівського районного суду від 06.04.2021 після скасування Закарпатським апеляційним судом ухвали про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі було призначено підготовче засідання та залучено до участі в даній справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 09.11.2021 було закрито підготовче засідання та справу призначено у справі судовий розгляд. Сторони в судовому засіданні наполягали на затвердженні мирової угоди, яка була укладена між ними 30.08.2018, але ухвалою Рахівського районного суду від 25.09.2023 суд відмовив у затвердженні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] , у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку, оскільки така порушує права чи охоронювані законом інтереси [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, оскільки поділ майна є правом подружжя. Між сторонами шлюб розірвано, отже є підстави визнати за Позивачкою право власності на 1/2 частку майна, набутого подружжям [PERSON] у шлюбі. Заперечення [PERSON] щодо позову з посиланням на порушення його прав як кредитора, це всього лиш припущення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги визнали, не заперечують щодо розподілу майна по 1/2 частці кожному, оскільки дійсно, майно, що є предметом позову, було набуто подружжям у шлюбі. Вважають, що заперечення [PERSON] не повинні бути взяті судом до уваги, оскільки [PERSON] вважає, що він не має перед [PERSON] боргових зобов`язань, оскільки коштів у останнього не брав, при цьому не заперечує, що на виконанні Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі перебуває виконавче провадження, де він є боржником перед [PERSON] за рішенням Рівненського міського суду від 17 жовтня 2017 року. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета позову - [PERSON] в судове засідання не з`явився, 19.09.2023 від нього надійшла до суду заява про розгляд справи без його участі. Заперечував щодо затвердження мирової угоди, оскільки спірне майно уже частково відчужене, а затвердженням мирової угоди [PERSON] намагається уникнути виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року (справа 569/4362/15-ц про стягнення боргу на користь [PERSON] у розмірі 500000 доларів США. Заперечує також щодо задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні. [PERSON] допитана в статусі свідка в судовому засіданні, що відбулося 25.09.2023, ствердила, що вона перебувала з [PERSON] у шлюбі з 1989 року по 2011 рік, а розлучені вони у 2018 році. За професією вона педагог, але вона є підприємцем, мала два магазини, вони спільно з відповідачем вкладали кошти у будівництво, чоловік їй не говорив ніколи про те, що він отримав у борг у [PERSON] 500 тисяч доларів. Їй відомо про рішення Рівненського міського суду про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] . Це рішення на даний час не виконане й у межах виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 11 січня 2018 року набрало законної сили рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про стягнення боргу та звернення стягнення на будівлю, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму 500000 доларів США боргу, що за курсом НБУ на час постановлення рішення суду першої інстанції еквівалентно 13270000 грн. Цим рішенням встановлено, що згідно з розпискою від 25 вересня 2010 року [PERSON] передав [PERSON] 500000 доларів США для будівництва туристично-оздоровчого комплексу « [INFO] ». У задоволенні позову про звернення стягнення на будівлю туристично-оздоровчого комплексу "Зелена Дача", що знаходиться на полонині "Драгобрат" у смт Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 25.09.2010 відмовлено, оскільки рішенням Рівненського міського суду від 25.11.2016 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору позики, визнано дійсним договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині позики в сумі 500000 доларів США та визнано недійсною розписку від 25.09.2010 в частині визнання будівлі туристично-оздоровчого комплексу "Зелена Дача" в якості забезпечення повернення такої позики. (Т. 2 а.с. 39-40). Зі змісту зазначеного вище рішення Рівненського міського суду від 25.11.2016 року (справа 569/10617/15-ц, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики вбачається, що суд відмовив у визнанні недійсною розписки від 25.09.2010 в частині визнання будівлі туристично-оздоровчого комплексу "Зелена Дача" в якості забезпечення повернення позики, оскільки розписку [PERSON] вчинив самостійно, без згоди дружини, при тому, що згода другого з подружжя під час укладання розписки була обов`язковою. При цьому судом було встановлено дійсність розписки, укладеної 25 вересня 2010 року про отримання 500000 доларів США у позику. Державний виконавець Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області Якоб Ю. 22 лютого 2018 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №569/4362/15-ц, виданого 25 січня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 500000 доларів США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 13270000,00 грн (а.с. 41 т.2). Згідно з постановою державного виконавця Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області від 22 лютого 2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 42 т. 2). Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2018 року у справі № 569/4362/15-ц залишено без змін. Таким чином, [PERSON] є боржником перед [PERSON] . Згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження на даний час рішення суду у справі № 569/4362/15-ц не виконано. Після цього, у липні 2018 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 червня 1989 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 09.10.2018 року. За час перебування у шлюбі сторони набули майно, право власності на яке зареєстровано за [PERSON] : - земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0643, вартістю 68 714 грн, державна реєстрація якої була проведена державним реєстратором Рахівської РДА Делятинчуком А.І. 26.02.2018 на підставі витягу з ДЗК серія та номер НВ - 2102441712018 від 11.01.2018; - земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0642, вартістю 68 714 грн, державна реєстрація якої була проведена державним реєстратором Рахівської РДА Делятинчуком А.І. 26.02.2018 на підставі витягу з ДЗК серія та номер НВ - 2102441722018 від 11.01.2018; - земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0641, вартістю 144 533,40 грн, державна реєстрація якої була проведена державним реєстратором Рахівської РДА Делятинчуком А.І. 22.01.2018 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер ЯЕ №453025 від 15.08.2008; - земельну ділянку за адресою: полонина Драгобрат, Ясінянська селищна рада, Рахівський район, Закарпатська область, кадастровий номер: 2123656200:08:001:0640, вартістю 144 533,40 грн, -\~будівлю туристично-оздоровчого\~комплексу «Зелена\~дача» за\~адресою:\~полонина Драгобрат,\~Ясінянська селищна\~рада,\~Рахівський район,\~Закарпатська область\~загальна площа\~398,71\~кв.м.,\~вартість згідно\~оцінки -\~827523,48 гривні, державна реєстрація якої була проведена за [PERSON] . 07.11.2014 державним реєстратором реєстраційної служби Рахівського РУЮ Петращуком І.В. на підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.12.2011; - дачний будинок за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, Ясінянська селищна рада, полонина Драгобрат, площею 857,96 кв.м, житлова площа 465,25 кв.м, державна реєстрація за [PERSON] проведена 29 жовтня 2010 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] ), вартістю 1990726,43 грн,; - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] ; - нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року серії [NUMBER] ), загальною площею 65,4 кв.м, вартістю 56 242,22 грн, державна реєстрація за [PERSON] якого була проведена 26.03.2004 року. У позовній заяві [PERSON] не заперечувала факт перебування спірного нерухомого майна у відповідача. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тлумачення норм статті 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі відсутності між подружжям шлюбного договору, правовий режим їхнього майна визначається положеннями сімейного законодавства, згідно з яким подружжя не може односторонньо змінювати встановлений законом правовий режим на власний розсуд. Проте подружжя не позбавлене права вчиняти будь-які дії щодо придбаного за час шлюбу майна, у тому числі і поділити його між собою у будь-яких частках. Головним принципом прав подружжя на майно є принцип спільності всього майна, набутого за час шлюбу. Зазначені висновки узгоджуються також із Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першої статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі№638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19) викладено висновок, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), на яку послався заявник в касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15, від 20 травня 2019 року у справі № 461/12463/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 14 серпня 2019 року у справі № 500/4169/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 183/5223/16-ц, від 21 вересня 2021 року у справі № 161/5198/20-ц, на які послався заявник в касаційній скарзі. Отже, практика Верховного Суду з цього питання є сталою - поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Так, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не порушують питання про спростування презумпції спільності майна подружжя. [PERSON] не заперечує та повністю визнає, що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя, а не за його особисті. На момент звернення позивачки до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину вищезазначеного нерухомого майна на виконанні перебувало виконавче провадження № 55866190 щодо стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] . У даній справі очевидно, що учасники цивільних відносин [PERSON] та [PERSON] «вживають право на зло», оскільки поділ майна подружжя в обраний позивачкою спосіб порушує майнові права та інтереси третьої особи, як стягувача й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, тобто в даному випадку сторони намагаються використати цивільно-правовий інструментарій для ускладнення виконання рішення суду, ухваленого на користь [PERSON] . Про це свідчить їхня процесуальна поведінка, адже вони вже намагалися оскаржувати сам договір позики перед [PERSON] , з даним позовом вони звернулися одразу після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на їхнє майно, не повідомляючи суд про наявність третьої особи, права та інтереси якої можуть бути порушені (кредитора [PERSON] ), при цьому не заперечуючи кожен з них щодо належності їм кожному по 1/2 частці спірного майна та безспірно укладаючи мирову угоду одразу ж після подання позову, їх пояснення в судовому засіданні зводилися до незгоди з боргом перед [PERSON] , за який вони спільно несуть цивільну відповідальність, і аж ніяк не дійсним спором між ними стосовно спільного майна подружжя, тому суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] . Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У даній справі за заявою [PERSON] ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 06.08.2018 в межах цієї справи (справа № 305/1337/18 провадження по справі № 2/305/669/18) було вжито заходів забезпечення позову - накладення арешту на майно, тому з огляду на відмову у задоволенні позову, ці заходи забезпечення позову слід скасувати.

Outcome: dismissed