Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

29.09.2023 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 20 вересня 2019 року між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] було підписано заяву-договір №0040273 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви, відповідачу був наданий споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок коштів у сумі 24 641, 03 гривень, на строк 24 місяці, на умовах сплати фіксованої процентної ставки в розмірі 18% річних, разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту. 28 жовтня 2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «ПАРІС» був укладений договір про відступлення прав вимоги №28/10/2021-1, відповідно до якого до ТОВ «ФК «ПАРІС» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №0040273 від 20 вересня 2019 року на загальну суму 42 758,72 гривень, яка складається з наступного: 21 063, 72 гривень; - заборгованість за тілом кредиту; 6 310,40 гривень - заборгованість за процентами; 15 384,60 гривень - заборгованість за комісією. У зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції нараховано 3% річних за користування грошовими коштами за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 418,22 гривень та інфляційні втрати в розмірі 1 867, 12 гривень. Посилаючись на викладені вище обставини позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 45 044, 06 гривень, яка складається з наступного: 21 063, 72 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 6 310,40 гривень - заборгованість за процентами; 15 384,60 гривень - заборгованість за комісією; 418,22 гривень - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 1 867, 12 гривень - інфляційні витрати за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст.178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що представник позивача заперечень не подавав проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи та, згідно зі ч. 2 ст.247 ЦПК України не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 вересня 2019 року між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» підписано Заяву-Договір №0040273 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Підписанням цієї Заяви-Договору, відповідач акцептував укладення договору, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєднався до його умов. З умовами договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситися до нього. На підставі вказаного договору АТ «РВС БАНК» надав [PERSON] споживний кредит у сумі 25 641,03 гривень шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього, на строк 24 місяці, на умовах сплати 18% річних на залишок за кредитом (фіксована процентна ставка), разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту. Відповідно до п.п. 7.3.1. Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, погашення клієнтом заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу здійснюється щомісячно та/або в дату повного погашення заборгованості за споживчим кредитом, починаючи з місяця, наступного після місяця оформлення споживчого кредиту, за ануїтетною схемою погашення (ряд рівних грошових платежів, що здійснюються через рівні проміжки часу) у розмірах і терміни (дати), визначені графіком платежів, шляхом забезпечення наявності грошових коштів у відповідних сумах на рахунку для погашення заборгованості, що зазначений у заяві-договорі. Графіком платежів та розрахунком вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору №0040273 передбачено погашення заборгованості за кредитом 21 числа кожного місяця в розмірі 2049,34 гривень, починаючи з місяця, наступного після оформлення кредиту. Як зазначено в п. 7.7.2.4. Публічної пропозиції, відповідач зобов`язаний повернути кредит та сплатити передбачені заявою-договором платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених договором. Пунктом 7.7.2.10 Публічної пропозиції передбачено, що у разі порушення строків та/або несплати необхідної до погашення заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, що передбачені графіком платежів, позичальник зобов`язаний частково або в повному обсязі сплатити на користь банку штрафні санкції (штрафи та пеню) на умовах, передбачених договором. Відповідно до виписки по особовому рахунку та згідно з розрахунком заборгованості, [PERSON] повернення кредитних коштів за графіком не здійснювала. Станом на 04 вересня 2023 року від відповідача отримані наступні надходження: за тілом кредиту - 4 577,31 грн., за відсотками - 1 997,27 грн., за комісією - 3 846,15 грн. 28 жовтня 2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «ПАРІС» укладено договір про відступлення права вимоги №28/10/2021-1. Відповідно до п.п. 1.1. розділу 1 вищевказаного договору, первісний кредитор у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами зазначеними у додатку №1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною (надалі за текстом -кредитні договори), які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Згідно з п.п. 3.1. розділу 3 договору про відступлення права вимоги, права вимоги за кредитними договорами вважаються відступленими з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього договору. Підпунктом 1.2. зазначеного договору передбачено, що право вимоги за кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладання цього договору; процентів; штрафів, пені; інших платежів згідно з умовами кредитного договору, які виникли та/або можуть виникнути після укладання цього договору, тощо. Відповідно до п.п. 1.4 п. 1 договору відступлення права вимоги, новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитними договорами та одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитними договорами, які існували та існують на момент укладання цього договору. Згідно з додатком №1 до договору про відступлення права вимоги, АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до [PERSON] за договором №0040273 від 20 вересня 2019 року на загальну суму 42 758,72 грн., яка складається з наступного: 1) 21 063,72 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2) 6 310,40 грн. - заборгованість за процентами; 3) 15 384, 60 грн.- заборгованість за комісією. 03 листопада 2022 року позивачем на адресу відповідача [PERSON] цінним листом була направлена вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання за договором №0040273 від 20 вересня 2019 року протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом ст. 512 ЦК України, у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Отже, ТОВ «ФК «Паріс» за договором №28/10/2021-1 про відступлення прав вимоги від 28 жовтня 2021 року набуло прав нового кредитора за кредитним договором №0040273 від 20 вересня 2019, укладеним між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] . У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями статей 1048, 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, підписанням Заяви-Договору №0040273 від 20 вересня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, між сторонами в справі був укладений кредитний договір приєднання в установленій законом формі, з визначенням усіх істотних умов. Станом на 04 вересня 2023 року заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ «ФК «ПАРІС» за вказаним вище кредитним договором склала 45 044,06 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 21 063,72 грн.; заборгованості за комісією - 15 384, 60 грн.; заборгованості за процентами - 6 310,40 грн.; інфляційні втрати за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року 1867,12 грн.; 3% річних за користування грошовими коштами, нарахованими за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України - 418,22 грн. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення заборгованості за комісією в розмірі 15 384, 60 грн. суд виходить з наступного. Зі змісту укладеної між сторонами Заяви-договору №0040273 вбачається, що сторони погодили сплату позичальником банку щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 769,23 грн, що розраховується як 3% від суми кредиту, які включаються до щомісячного платежу (без урахування розміру процентів, які позичальник має сплатити банку). Як вбачається із Графіку платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, що є Додатком №1 до Заяви-договору №0040273 сплата комісії здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, у валюті наданого кредиту не пізніше 21 числа кожного місяця. Суд вважає, що умова кредитного договору про таку сплату щомісячної комісії є нікчемною, виходячи з наступного. Законодавством встановлена свобода договору, проте положення не повинні суперечити законодавчо встановленим обмеженням. Якщо договір або його положення суперечать законодавству, той факт, що сторони добровільно підписали такий договір, не може свідчити про легалізацію такого договору або відповідного положення. Вирішуючи виключну правову проблему щодо вирішення питань дійсності (оспорюваності, нікчемності) умов про плату (комісію, інші подібні платежі) за управління кредитом (обслуговування кредиту, розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку тощо) у кредитних договорах, укладених до 13 січня 2006 року (дати набрання чинності статтями 11 і 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV)» (з відступленням), колегія суддів Великої Палата Верховного Суду у п. 25 постанови по справі № 363/1834/17 від 13 липня 2022 року зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі № 363/1834/17). Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними (речення перше частини першої статті 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 13 січня 2006 року). Суд на підставі приписів статті 55 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", частини першої статті 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 13 січня 2006 року, пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 ЦК України може визнати недійсною умову про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування його), інші подібні платежі, встановлені у договорі про надання споживчого кредиту, укладеному до 13 січня 2006 року (пункти 98 та 99 постанови у справі № 363/1834/17). Натомість, умова договору про споживчий кредит, укладеного після 10 червня 2017 року, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною. Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.29 постанови у справі № 496/3134/19). Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата у вказаній справі дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 постанови у справі №496/3134/19). Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (п. 33.5 постанови у справі № 496/3134/19). Вказане у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин сторін. Оскільки позивачем включено комісію як щомісячний платіж до сукупної вартості кредиту, то така умова кредитного договору є нікчемною в силу вимог закону. Отже, умовами Заяви-договору №0040273 сторони погодили сплату позичальником банку щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 769,23 грн, що розраховується як 3% від суми без уточнення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту. Разом з тим до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону N 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 769,23 грн. щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому згідно з розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за комісією 18 461, 52 грн. наближений до розміру кредиту, отриманого відповідачем для власних потреб (25 641,03 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. Позивача не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи та самі умови кредитного договору взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Частиною першою статті 534 ЦК України врегульовано черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, зокрема: У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Оскільки за розрахунком заборгованості відповідачем було сплачено комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3 846,15 грн. за період з 22.10.2019 по 20.01.2020, а тому враховуючи положення ст. 216 ЦК України, 534 ЦК України, наведена сума підлягає врахуванню при визначенні загальної суми заборгованості за відсотками, яка буде складати 6310,40 грн. - 3846,15 = 2464,25 грн. Щодо нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року, справа № 522/9547/13-ц, зазначено, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Водночас, позивачем сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних невірно розрахована на загальний розмір заборгованості, в який включено і відсотки за користування кредитом. Відтак, судом здійснено розрахунок інфляційних втрат за період 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 рокута трьох відсотків річних на суму заборгованості в розмірі 21 063,72 грн. за період прострочення 119 днів (з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року). Індекс інфляції в листопаді 2021 року становив 100,8. Сума інфляційний втрат за вказаний період часу становить (21 063,72 грн. х 100,8%- 21063,72 грн.) =168,50 грн. Індекс інфляції в грудні 2021 року становив 100,6. Сума інфляційний втрат за вказаний період часу становить (21 063,72 грн. х 100,6%- 21 063,72 грн.)=126,40 грн. Індекс інфляції в січні 2022 року становив 101,3. Сума інфляційний втрат за вказаний період часу становить (21 063,72 грн. х 101,3%- 21 063,72 грн.)=273,80 грн. Індекс інфляції в лютому 2022 року (оскільки час прострочення по 23.02.2022 у даному неповному місяці більше півмісяця - позиція Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19) становив 101,6. Сума інфляційний втрат за вказаний період часу становить (21 063,72 грн. х 101,6%- 21 063,72 грн.)=337,00 грн. Загальний розмір інфляційних втрат становить 905, 70 грн. Сума трьох відсотків річних за 119 дні прострочення становить (21 063,72 грн. х 3):100:365х 119= 206 грн. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення компенсаційні втрати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України у виді інфляційних втрат в розмірі 905,70 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 206 грн., за період часу з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року. За таких обставин, загальна сума заборгованості, що підлягає до задоволення з урахуванням, інфляційних втрат та трьох відсотків річних становить 24639,67 грн. (21 063,72 грн. - основна заборгованість за кредитом, + 2464,25 грн.- заборгованість за відсотками + 905, 70 грн. - сума інфляційних втрат + 206 грн. -сума трьох відсотків річних). Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1450 гривень (54% від заявленого розміру позовних вимог) судового збору. На підставі ст.ст.512, 514, 526, 530, 549, 610-612, 629, 1048,1050,1054 ЦК України та

Outcome: partial