Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] 18.10.2023 звернулись в суд із позовом, в якому просять визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачка [PERSON] є їх донькою, вони троє зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачка з 2006 року не проживає у спірній квартирі, що підтверджується актами ЛКП «Під Зуброю». Таким чином, незважаючи на реєстрацію відповідачки у квартирі, вона за вказаною вище адресою не проживає протягом тривалого часу, не здійснює оплату за надані комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, її речей у квартирі немає. Окрім цього, через постійні боргові зобов`язання відповідачки та її реєстрацію у квартирі, до них постійно приходять листи з погрозами та колектори. У зв`язку з наведеним, вважають, що згідно з вимогами ст.ст.71,72 ЖК України, наявні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 01.11.2023 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачі у судове засідання не з`явились, 05.12.2023 звернулись в суд із заявою про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали, просили такий задовольнити, не заперечили щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання не з`явилась повторно, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідачки в судове засідання та відсутність заперечень сторони позивачів щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира [ADDRESS] 27.10.1989 була надана для проживання, як основному квартиронаймачу, [PERSON] та його сім`ї: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), що підтверджується ордером №022063, виданим Виконавчим комітетом Залізничної Ради народних депутатів (а.с.8). Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №137261 від 06.10.2023, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано троє осіб - позивачі [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] (а.с.7). Згідно з актами ЛКП «Під Зуброю» №2366 від 21.06.2017, №156 від 04.09.2023, №175 від 18.09.2023, №186 від 28.09.2023 [PERSON] , 1979 р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак за наведеною адресою не проживає (а.с.9, 10, 11, 12). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування нею, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення їй перешкод у користуванні такою, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки в користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 073, 60 грн.

Outcome: approved