Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення останнього без надання іншого житла, мотивуючи тим, що 24.05.2023 року він придбав на електронних торгах зазначену квартиру. На даний час в цій квартирі проживає відповідач. Позивач вважає, що [PERSON] проживає в квартирі без належних на те правових підстав, тому що дозволу на проживання в квартирі він не давав, договорів оренди, найму не укладав. Добровільно виселятись із квартири відповідач відмовився. Ухвалою суду\~від 16.06.2023 року\~надану позовну\~заяву прийнято\~до розгляду,\~відкрито провадження\~за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 18.07.2023 року, 11:30 годину. Підготовче засідання відкладено на 03.08.2023 року, 09:30 годину за клопотанням представниці відповідача. Представниця відповідача\~ адвокат\~Вялова І.М.\~02.08.2023\~року на\~електронну пошту\~суду надіслала\~відзив разом\~з доказами\~направлення представнику\~позивача,\~в якому\~просила відмовити\~в задоволенні\~позовних вимог,\~посилаючись на\~те,\~що реєстрація\~місця проживання\~відповідача здійснена\~відповідно до\~чинного законодавства,\~доказів наявності\~у відповідача\~іншого житла\~суду не\~надано,\~а задоволення\~позову призведе\~до порушення\~розумного балансу\~інтересів сторін\~та порушення\~прав відповідача.\~Крім того,\~зазначила,\~що позивачем не надано доказів сплати судового збору, тому що в квитанції не зазначено, в інтересах кого та по якій справі сплачено судовий збір. На підтвердження своєї позиції послалась на постанови ВС України від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 05.06.2019 року у справі № 643/18788/15-ц та від 13.05.2021 року у справі № 555/571/20. Підготовче засідання вдруге відкладено на 18.09.2023 року, 08:45 годину для забезпечення права позивача подати відповідь на відзив. 15.09.2023 року представник позивача адвокат Шалару О.І. надіслав на електронну пошту суду відповідь на відзив з доказами направлення представниці відповідача, в якій зазначив, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, відповідно до постанови ВС України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14. Крім того, зазначив, що показовою в даній справі є постанова ВС України від 25.02.2021 року у справі № 761/1955/16ц. Також зауважив, що відповідач не являється та ніколи не був членом сім`ї позивача, попередня історія володіння та користування квартирою відповідачем не була відома позивачу на момент проведення електронних торгів. Підготовче засідання втретє відкладено на 05.10.2023 року, 09:30 годину для забезпечення можливості відповідача підготувати заперечення проти відповіді на відзив. Представниця відповідача адвокат Вялова І.М. 05.10.2023 року надала заперечення, в яких просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що задоволення позову порушить конституційне право відповідача на житло, він може стати безхатченком та залишитись проживати на вулиці, оскільки іншого житла він не має. Щодо посилання представника позивача на постанови ВС України від 25.02.2021 року у справі № 761/1955/16ц та від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 зазначила, що такі позиції сформовано за інших обставин справи, які не є аналогічними з обставинами наданої справи. Також зауважила, що таке посилання не узгоджується з позиціями ВС України, які були сформовані в постановах від 23.09.2019 року у справі № 61-6362св19, від 09.10.2019 року у справі № 202/4656/16-ц та від 05.04.2023 року у справі № 459/2270/18, де ВС України зазначив, що задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідачів, суди не звернули уваги на те, що виселення колишнього власника і членів його сім`ї із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві, також не перевірили доводів відповідачів про те, що спірне житло є їхнім єдиним місцем проживання і внаслідок виселення вони стануть безхатченками. Крім того, представниця відповідача адвокат Вялова І.М. надіслала на електронну пошту суду заяву, в якій зазначила, що просить провести підготовче засідання в її та відповідача відсутність і призначити справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 05.10.2023 року закрито підготовче провадження в наданій справі та призначено справу до судового розгляду на 07.11.2023 року, 09:00 годину. 07.11.2023 року представник позивача адвокат Шалару О.І. надав заяву про розгляд справи в його та позивача відсутність, просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представниця відповідача адвокат Вялова І.М. 07.11.2023 року на електронну пошту суду надіслала заяву, в якій просила перенести розгляд справи на іншу дату в зв`язку з її зайнятістю в Миколаївському апеляційному суді. Судове засідання відкладено на 06.12.2023 року, 13:00 годину за клопотанням представниці відповідача. 06.12.2023 року представниця відповідача адвокат Вялова І.М. надіслала на електронну пошту суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з її хворобою, однак, відповідно до п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України дозволяє розглянути справу за відсутності учасника справи (його представника) у разі повторної неявки в судове засідання, незалежно від причин неявки. Відповідач 06.12.2023 року надав заяву, в якій просив судове засідання, призначене на 06.12.2023 року, 13:00 годину перенести на іншу дату в зв`язку з хворобою його представника та надати час для ознайомлення з матеріалами справи. Заява відповідача свідчить про те, що він повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак він також в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, тому відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд зазначає, що неявка відповідача в судові засідання є зловживанням процесуальними правами з метою безпідставного затягування розгляду справи відповідно до ст. 44 ЦПК. Вирішуючи справу на основі наданих сторонами письмових доказів, враховуючи позиції сторін, викладені в адресованих суду письмових заявах по суті спору, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно до пункту 4 частини 2\~статті 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу,\~ст. 80 ЦПК України\~передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду\~від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , придбане на електронних торгах майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,10 кв. м, житловою площею 27,40 кв. м, що раніше належала на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. 20.01.2004 року за реєстровим номером 232, згідно якого право власності на квартиру зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації Миколаївської області 21.01.2004 року, реєстраційний номер 4361193. Наведене підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С. 24.05.2023 року, зареєстровано в реєстрі за № 998 (а.с.5). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 333495064 від 25.05.2023 року квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,1 кв. м, житловою площею 27,4 кв. м зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 998, виданого 24.05.2023 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С. (а.с.6). З копії будинкової книги вбачається, що в квартирі [ADDRESS] з 26.02.2004 року зареєстрований та проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.7-8). Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] належить позивачу. Між колишнім і теперішнім власником квартири не було укладено ніяких договорів оренди, найму чи користування квартирою, а тому відповідач не має правових підстав на проживання в цій квартирі, тобто проживає в ній незаконно та відмовляється добровільно звільнити квартиру. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Поняття майна у ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі Савіни проти України (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі Зехентнер проти Австрії (Zehentner v. Austria). Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27.05.2004 року у справі Коннорс проти Сполученого Королівства (Connors v. the United Kingdom). Суд критично ставиться до твердження представниці відповідача адвоката Вялової І.М. про те, що виселення відповідача спричинить негативні наслідки для нього, тому що іншого житла він не має, внаслідок чого може стати безхатченком та жити на вулиці, так як позбавлення особи права користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме здійснюється згідно із законом, для захисту прав і свобод інших осіб та є необхідним у демократичному суспільстві. Позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача з квартири, яка належить йому на праві власності, так як останній проживає в квартирі без законних на те підстав, а тому перешкоджає позивачу здійснювати в повній мірі свої права власника майна, а саме права володіння, користування та розпорядження таким майном. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Суд вважає, що виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, застосуванню підлягають положення статті 391 та Глави 32 Право користування чужим майном ЦК України. Правовий висновок щодо питання про співвідношення і застосуванням ст.ст. 391, 395, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України в подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17. Верховний Суд зазначає, що обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 року у справі № 296/1389/21 визначив, що аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у ч.1 ст. 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Наявність у відповідача правових підстав на проживання у належній на праві власності позивачу квартирі не підтверджено належними та допустимим доказами. У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 442/810/22 зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд вважає, що припинення права користування відповідачем квартири [ADDRESS] , шляхом її звільнення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки останній проживає у вказаній квартирі без будь-яких правових підстав та не є членом сім`ї власника цієї квартири. Крім того, щодо твердження представниці відповідача адвоката Вялової І.М. про те, що позивачем не надано доказів сплати судового збору, суд зазначає наступне. Статтею 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, у тому числі з використанням електронного платіжного засобу або за допомогою платіжних пристроїв, в тому числі з використанням платіжних систем через мережу Інтернет в режимі реального часу. Сплата судового збору за допомогою електронного платіжного засобу оформляється квитанцією платіжного термінала, чеком банкомата, сліпом або іншими документами за операціями з використанням електронних платіжних засобів у паперовій або електронній формі. Позивачем при зверненні до суду з наданим позовом сплачено судовий збір в розмірі, передбаченому ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на підтвердження чого надано копію квитанції про сплату судового збору (а.с.2). За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки позов задоволено повністю, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача всі понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, в даному випадку витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved