Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 19 липня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням суду від 16 березня 2021 року цей шлюб розірвано. За час шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . При цьому, покупцем в договорі вказано лише відповідача і право власності було зареєстровано лише за ним одним. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає поділити майно, вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання зазначеної квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 її частину. 04 травня 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому він просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та зазначив, що йому на підставі договору дарування належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . Після укладення шлюбу сім`я проживала у належній йому квартирі. Згодом батьки його дружини запропонували купити їхню квартиру. Хоча запропонована квартира була меншою за розмірами, він погодився продати належну йому квартиру для купівлі іншого житла. 19 квітня 2019 року він продав належну йому на праві особистої власності квартиру за 246000 грн, а його сім`я переїхала проживати в належну батькам його дружини квартиру. Одразу після продажу квартири він виїха на роботу до Польщі, а після повернення, а саме 30 липня 2019 року, він придбав у матері свої дружини квартиру [ADDRESS] . Оскільки спірну квартиру він придбав за особисті кошти, отримані він належної йому на праві власності квартири, вважає, що вона не може бути спільною власністю подружжя та не підлягає розподілу.\~ 04 травня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у період перебування у шлюбі, а саме в 2015 році, він разом зі своєю дружиною придбали автомобіль марки «Форд», реєстраційний № [NUMBER] , який зареєстрували за [PERSON] . Після\~ розлучення автомобіль залишився в користуванні [PERSON] . В подальшому йому стало відомо, що вона відчужила цей автомобіль без його відома. Такі дії відповідача, на думку [PERSON] , доводять, що в добровільному порядку ділити їхнє спільне майно вона не бажає, намагаючись привласнити собі належну йому частку у спільному майну подружжя. Враховуючи наведене [PERSON] просив визнати автомобіль марки «Форд», реєстраційний № [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цього автомобіля, стягнути з [PERSON] 126675 грн компенсації на належну йому частину у спірному автомобілі. В подальшому [PERSON] зменшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з [PERSON] на його користь 1/2 частину вартості автомобіля «Форд», реєстраційний № [NUMBER] , в розмірі 126675 грн. 09 червня 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому вона висловила свої заперечення проти вимог [PERSON] та зазначила, що позивачем не доведено факт придбання спірного автомобіля, не надано відповідних доказів на підтвердження цього або клопотань про їх витребування. Крім того, вартість автомобіля, на думку [PERSON] , також є недоведеною, оскільки оцінка автомобіля проводилась станом на 13.03.2023, а автомобіль було продано в 2021 році. Ухвалою від 21 лютого 2023 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 19 травня 2023 року суд прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] , вимоги за зустрічним позовом об`єднав в одне провадження з первісним позовом [PERSON] , перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 22 червня 2022 року суд закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до судового розгляду. В судове засідання з`явились позивач за первісним позовом та представники сторін. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] свій позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Пояснила, що після укладення шлюбу вони з чоловіком проживала у належній йому трикімнатній квартирі. В 2014 році у них народилась дитина. Перебуваючи у декретній відпустці, вона також заробляла кошти шляхом продажу тортів власного виробництва. Вони також жили за кошти чоловіка, які він отримував як заробітну плату. На придбанні квартири\~ по [ADDRESS] вони використали спільні кошти, а не ті, які чоловік отримав від продажу належної йому квартири. Щодо зустрічного позову, то зазначила, що дійсно автомобіль було придбано ними у період шлюбу, однак цей автомобіль було пошкоджено у ДТП. У зв`язку з численними пошкодженнями, його вартість на момент продажу становила 5000 грн. А тому вона визнає позовні вимоги [PERSON] на суму 2500 грн. Додатково пояснила, що вона отримала страхові виплати за пошкодження автомобіля, однак [PERSON] ніяких вона не давала. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом підтримав позицію [PERSON] та додатково пояснив, що на момент продажу автомобіля його ремонт після ДТП проведено не було, що і зумовило таку низьку ціну на момент укладення договору купівлі-продажу. Оцінка транспортного засобу не може бути взята судом до уваги, оскільки нею визначено середню ринкову вартість аналогічного автомобіля без урахування численних пошкоджень, отриманих під час ДТП. Хоча [PERSON] і отримала страхове відшкодування, однак в недостатній кількості для покриття всіх витрат, необхідних для його повного відновлення. Представник відповідача за первісним позовом іі позивача за зустрічним позовом просив відмовити у позові [PERSON] і задоволити позов [PERSON] та додатково пояснив, що [PERSON] після розірвання шлюбу забрала свої речі та виїхала з належної його довірителю квартири, не заперечуючи його право власності на неї. Оцінку автомобіля була проведена виходячи із середньої ринкової вартості аналогічного транспортного засобу, оскільки спірний автомобіль було відчужено. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року по справі №703/227/21, яке набрало законної сили 15 квітня 2021 року,\~ цей шлюб розірвано. 30 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] передала (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. Вказаний договір посвідчено 30 липня 2019 року\~ приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №3058. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 30.07.2023 за [PERSON] 30.07.2019 зареєстровано право власності на вказану квартиру, номер запису про право власності: 32606222. 29 грудня 2015 року [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу №855 автомобіль\~ «Форд фокус», 2013 року випуску. На час придбання вартість цього автомобіля була погоджена між сторонами договору у розмірі 140000 грн. Згідно з повідомленням Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Черкаській області\~ від 14.06.2023 вказаний автомобіль 15.09.2021 перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, вартість транспортного засобу становила 5000 грн. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 707/1359/16-ц). Звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя [PERSON] \~ посилалась на те, що набута під час шлюбу квартира [ADDRESS] \~ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя її і [PERSON] , а тому підлягає поділу у рівних частках. Натомість [PERSON] заперечує проти визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та наполягає на тому, що спірне житло набуте ним 30 липня 2019 року за рахунок коштів, отриманих від продажу ним іншої квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності за договором дарування, що свідчить про те, що куплена ним квартира є об`єктом його особистої приватної власності і не підлягає поділу між подружжям. На підтвердження викладеного надав суду договір купівлі-продажу, посвідчений 19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1537. За умовами цього договору [PERSON] продав належну йому квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору дарування від 07.08.2014. Однак сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої більш ніж через три місяці не свідчить про те, що спірна квартира була куплена саме за ці кошти. Саме по собі посилання на те, що спірна квартира була придбана за отримані від продажу належного на праві особистої власності майна, не є достатнім фактом сплати [PERSON] особистих коштів за придбану у шлюбі квартиру. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). При цьому, суд враховує, що в п.14 договору купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що цей договір укладається за згодою (заявою) дружини. Оскільки [PERSON] не спростував презумпцію спільності майна подружжя, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] підлягають до задоволення. Водночас, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога про визнання цієї частини квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірний об`єкт, у даному випадку частина квартири, визнається судом об`єктом спільної сумісної власності, а потім право спільної сумісної власності сторін на цей об`єкт припиняється - створює ситуацію правової невизначеності, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу квартири як об`єкта права спільної сумісної власності є визнання за позивачем за первісним позовом права власності на частину нерухомого майна. Отже, встановлення належності спірної частини квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №726/1388/16 від 26 грудня 2021 року. Щодо вимог [PERSON] за зустрічним позовом, то суд зазначає наступне. Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Суд зазначає, що транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року, провадження № 6-486цс16, викладено правовий висновок про те, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Щодо вартості майна, що підлягає поділу, то його вартість необхідно визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Заперечуючи проти вимог за зустрічним позовом [PERSON] посилалась на те, що [PERSON] не доведено вартість автомобіля. А тому вважає, що підлягає стягненню половина від вартості, за яку було продано автомобіль. Суд наголошує на тому, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. В ході розгляду справи [PERSON] не заперечувала, що відчужила спірний автомобіль без згоди колишнього чоловіка, оскільки позов визнала частково. В свою чергу [PERSON] в обґрунтування заявлених позовних вимог надав суду висновок експертного дослідження №47 від 13.03.2023, складений експертом Почтаренком О.Г., згідно якого середня ринкова ціна аналогічного транспортного засобу автомобіля «Форд фокус», 2013 року виготовлення, бензин, об`єм двигуна 1,0 куб.л, станом на 13.03.2023 складає 253350 грн. Зазначений висновок відповідачем за зустрічним позовом\~ не спростований. Суд відхиляє надані [PERSON] докази щодо підтвердження можливого технічного стану автомобіля у зв`язку з його пошкодженнями в ДТП, оскільки клопотання щодо призначення автотоварознавчої експертизи суду заявлено не було. Суд зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали. Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте [PERSON] здійснила його продаж іншій особі\~ після розірвання шлюбу без згоди [PERSON] , як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у сумі, вказаній в зустрічній позовній заяві. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до квитанції від 17.02.2022 [PERSON] сплатила 3075 грн. 00 коп. судового збору за звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Крім того, судом установлено, що згідно договору про надання професійної правничої допомоги №06/23 від 07.02.2022\~ та квитанції №б/н від 20.02.2023 [PERSON] сплатила адвокату Дем`яненку О.А. за надання правничих послуг з питань, пов`язаних з поділом майна подружжя, 5000 грн. 00 коп. Відповідно до акту прийому-передачі наданої правничої допомоги від 20 лютого 2023 року адвокатом Дем`яненком О.А. надано [PERSON] правничі послуги на суму 5000 грн. з розрахунку вартості роботи адвоката в розмірі 25% мінімальної заробітної плати, встановленої на день оплати. Загалом адвокатом було витрачено 3 год. Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Дем`яненко О.А. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №274, виданого 19.11.2007. Отже, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. При цьому, суд враховує, що дані витрати пов`язані з розглядом справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, відповідач за первинним позовом не заявляв про їх не співмірність та завищеність, не клопотав про їх зменшення. Таким чином, судові витрати в справі складаються із сплаченого судового збору в розмірі 3075 грн. 00 коп. та витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 5000 грн. 00 коп., які позивач просить стягнути з відповідача. Зважаючи на те, що первинний позов підлягає до повного задоволення, понесені [PERSON] судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. Щодо витрат за зустрічним позовом, то суд зазначає наступне. Відповідно до квитанції від 02.05.2023 [PERSON] сплатив 1266 грн. 75 коп. судового збору за звернення до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя. Враховуючи, що зустрічний позов підлягає до задоволенні, понесені [PERSON] витрати по сплаті судового збору підлягають стягнення з відповідача за зустрічним позовом. Водночас не підлягають до стягнення витрати [PERSON] , понесені за надання правничої допомоги. Так, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Як вбачається з зустрічної позовної заяви позивач не зазначив понесену ним суму витрат за надання правової допомоги, як і не зазначив орієнтовний\~ розмір судових витрат, які він\~ має понести при розгляді\~ справи. У судовому засіданні, що відбулось 07 грудня 2023 року до суду адвокатом Примаком В.А., як представником [PERSON] , подано клопотання про приєднання доказів на підтвердження витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання юридичної допомоги №19/05 від 19 травня 2023 року та квитанцію №19/05 від 19 травня 2023 року на суму 15000 грн. на підтвердження правничих послуг за представництво інтересів [PERSON] в цивільній справі за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя; договір про надання юридичної допомоги №19/05/1 від 19 травня 2023 року та квитанцію №19/05/01 від 19 травня 2023 року на суму 10000 грн. на підтвердження правничих послуг за представництво інтересів [PERSON] \~ за зустрічним позовом. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що долучені представником [PERSON] - адвокатом Примаком В.А. до наведеного клопотання докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, були надіслані [PERSON] . Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність підтвердження надсилання (надання) копій доказів про стягнення витрат на правничу допомогу іншим учасникам справи, вказані докази відсутні у відповідача за зустрічним позовом, їх обсяг не є надмірним, вони не подані в електронній формі та не є публічно доступними, суд не бере їх до уваги. На підставі наведеного,

Outcome: partial