Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення з [PERSON] на користь ЛКП «Господар» заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 11115,09 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08.06.2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м.Львові», Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у м.Львові. Зокрема, на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , останній користувався житлово-комунальними послугами, які надавалися позивачем. Послуги надавалися вчасно та належної якості, однак відповідач не оплатив житлово-комунальні послуги в повному обсязі. Заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період часу з 01.11.2018 року по 01.08.2023 року становить 11115,09 гривень. Дану суму позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до суду 27.09.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки. Ухвалою суду від 15.11.2023 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю підтвердження про отримання повідомлення про вручення поштового відправлення. Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКПЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», копією договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2002 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.12.2023 року (а.с.10-11). Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються та надавалися позивачем. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 01.11.2018 року по 01.08.2023 року заборгованість відповідача за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 11115,09 гривень (а.с.12). З метою стягнення зазначеної заборгованості з відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року. До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24.06.2004 року. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року суд має керуватися загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону № 1875-IV, а після 1 травня 2019 року - тими ж актами та положеннями Закону № 2189-VIII. Так згідно зі ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Частиною 1 ст.19 Закону № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому, відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Так, в матеріалах справи наявний договір про надання послуг з вивезення побутових відходів від 24.04.2018 року; договір № 5 на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньо будинкових мережах від 01.02.2018 року; договір № 56 на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньо будинкових мережах від 01.03.2018 року; додаткова угода № 2 про внесення змін до договору № 56 від 01.03.2018 року про виконання робіт з ліквідації аварії та пошкоджень на внутрішньо будинкових інженерних мережах від 31.12.2019 року; договір № 47 про надання послуг від 01.01.2019 року; договір № 46-Г про надання послуг від 02.01.2020 року; договір № 4-Г про надання послуг від 01.01.2021 року; договір № 4-Г про надання послуг від 04.01.2021 року; договір № 4-Г про надання послуг від 02.01.2023 року; договір № 346 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 01.12.2021 року (а.с.14-46). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду (справа № 210/5796/16-ц) від 18 березня 2019 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Надаючи виниклим між сторонами по справі відносинам належну правову оцінку, суд звертає увагу, що згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надавав житлово-комунальні послуги, а відповідач ними користувався. Позивач зі свого боку виконав свої обов`язки, та забезпечив надання відповідачу житлово-комунальних послуг, відповідачем борг за надані житлово-комунальні-послуги не погашено. У справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості є невірними. Крім того, ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості житлово-комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачем не представлено. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, зважаючи на те, що відповідач за отримані житлово-комунальні послуги не сплачував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд приходить до висновку про те, що відповідач, отримавши за спірний період послуги належної якості, зобов`язаний була оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. А тому, позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2018 року по 01.08.2023 року у розмірі 11115,09 гривень. Крім того, в даній справі відповідач жодних заперечень щодо позовних вимог не заявив та доказів на підтвердження таких до суду не подав, відповідно саме на нього суд покладає ризик настання наслідків, пов`язаних із задоволенням позову. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2684,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.6).

Outcome: approved