Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

23 травня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] із вимогами про встановлення факту нецільового витрачання аліментів, зменшення розміру аліментів, внесення частини аліментів на особовий рахунок дітей у відділенні Державного ощадного банку України та зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів за договором (том - 1, а. с. 1-28). В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог від 06 лютого 2023 року (том - 3, а. с. 4-6), вказав, що раніше сторони перебували у шлюбі, від якого вони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що з листопада 2016 року сторони не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, фактично почали проживати окремо. Пізніше, в квітні 2019 року, шлюб між сторонами було розірвано, а 17 листопада 2016 року між сторонами було укладено Договір про сплату аліментів на дітей, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. За домовленістю сторін визначено, що діти проживають разом з матір`ю [PERSON] . Натомість, [PERSON] взято на себе добровільне зобов`язання щомісячно сплачувати на утримання кожної дитини аліменти в розмірі 2 500 доларів США на кожного. Крім того, зазначає, що позивач також несе додаткові витрати на дітей, зокрема на розвиток їх здібностей, витрати на лікування хвороб, тощо, що передбачено п. 4 Договору. Відтак, загальний розмір аліментів, які не пізніше 3-го числа кожного місяця сплачує позивач на утримання двох своїх дітей, становить гривневий еквівалент 5000 доларів США. Згідно з вимогами п. 3 Договору, аліменти у визначеному розмірі сплачуються на користь матері [PERSON] шляхом перерахування на відкритий на й ім`я поточний рахунок в АТ «Перший Український Міжнародний Банки: р/р [NUMBER] , МФО 334851. Вказує, що за останні 12 місяців до подання позову позивач сплатив відповідачці аліменти на загальну суму 1629231 гривня 50 копійок, а за період з 17 листопада 2016 року - всього 7107993 гривні 50 копійок. Окрім того, стверджує, що він регулярно ніс додаткові витрати на дітей, зокрема, ним було оплачено поїздки за кордон (оплата квитків, проживання тощо) з метою оздоровлення та розвитку дітей: в період з 18 березня 2019 року по 24 березня 2019 року до Італійської Республіки у м. Мілан, з 16 квітня 2019 року по 28 квітня 2019 року до Сполучених Штатів Америки у м. Сан-Франциско, з 12 липня 2019 року по 17 липня 2019 року до Великої Британії в м. Единбург, з 10 серпня 2019 року по 19 серпня 2019 року до рф у м. Абакан, з 14 жовтня 2019 року по 20 жовтня 2019 року до Турецької Республіки у м. Анталія, з 20 грудня 2019 року по 02січня 2020 року до Австрійської Республіки у м. Відень та Таїланду у м. Пхукет, з 20 лютого 2020 року по 23 лютого 2020 року та з 29 червня 2020 року по 12 липня 2020 року до Ізраїлю в м. Тель-Авів, з 09 грудня 2020 року по 13 грудня 2020 року до м. Мукачева, з 16 грудня 2020 року по 29 грудня 2020 року до Об`єднаних Арабських Еміратів у м. Дубай. Стверджує, що він протягом всього часу самостійно, добровільно й регулярно виконував усі взяті на себе зобов`язання щодо утримання дітей у повному обсязі. Натомість, відповідачка в порушення умов Договору витрачає отримані від позивача аліментні кошти не за їх цільовим призначеним, при цьому не надає позивачу відомостей щодо цілей витрачання отриманих коштів. Вказує, що починаючи з лютого 2021 року він був змушений припинити сплату аліментів, з огляду на те, що у спірній частині їх розміру утворилась заборгованість. Тому, з урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги те, що відповідачка порушує взяті на себе згідно з Договором зобов`язання, витрачає аліменти не за їх цільовим призначенням, останній, з урахуванням вказаного та того, що на його утриманні також перебуває дружина, просить суд: встановити факт нецільового витрачання [PERSON] аліментів на дітей та зобов`язати останню використовувати аліменти виключно за призначенням; зменшити загальний розмір аліментів, що сплачуються позивачем на користь відповідачки на утримання двох дітей за Договором від 17 листопада 2016 року до 30000 гривень на кожну дитину щомісячно, до їх повноліття, при цьому, частину аліментів з цієї суми у розмірі 50% щомісячно вносити на особистий рахунок кожної дитини у відділенні Державного ощадного банку України, зі встановленням заборони на зняття коштів будь-яким особам, окрім дітей, з моменту досягнення ними повноліття; зменшити розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів, допущену за період з 04 лютого 2021 року з гривневого еквіваленти 125000 доларів США (за офіційним курсом Національного банку України) до 1500000 гривень, виходячи із суми аліментів в розмірі 30000 гривень на кожну дитину. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року у відкритті провадження у справі відмовлено (том - 1, а. с. 34-35). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року (том - 1, а. с. 129-132) ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 січня 2023 року на 15 годину 00 хвилин (том - 2, а. с. 223-225), копія якої надіслана учасникам справи 28 листопада 2022 року за вихідним № 21169/22-вих/2/204/2619/22 (том - 2, а. с. 226). 10 січня 2023 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідачки - адвокатки Віданової О. (том -2, а. с. 238-245 та на звороті, в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає те, що дійсно, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який вже розірвано та від якого вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з відповідачкою, про що сторонами було укладено відповідний договір та, за яким позивач зобов`язався сплачував аліменти на утримання дітей. Натомість, починаючи з кінця 2020 року останній неодноразово звертався до відповідачки з вимогою віддати молодшого сина для постійного проживання з ним, на що отримав категоричну відмову. Після цього, позивач почав погрожувати відповідачці, що припинить сплачувати аліменти, що власне і зробив, оскільки починаючи з лютого 2021 року останній повністю припинив сплату аліментів за вказаним договором. Разом з цим, зазначає, що до лютого 2021 року позивач дійсно своєчасно та в повному розмірі сплачував відповідачці аліменти на утримання дітей, однак ті, додаткові витрати, які ніс позивач на дітей, він ніс з власної ініціативи з метою спільного відпочинку з дітьми. При цьому, стверджує, що відповідачка жодним чином не перешкоджала позивачу у спілкуванні з дітьми, їх відвідуванні, спільному відпочинку тощо. Вказує, що позивачем у позові зазначено про те, що відповідачка, отримуючи кошти на утримання дітей, витрачає їх не за цільовим призначенням. Разом з тим, вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження нецільового витрачання грошових коштів відповідачкою. Крім того, вказує на те, що позивачем не наведено жодного аргументу та не надано жодного доказу на підтвердження неналежного або неповного утримання відповідачкою дітей, а тому вважає такі твердження позивача є нічим іншим, як його припущеннями. Стверджує, що протягом всього часу після припинення шлюбних відносин між сторонами, відповідачка завжди узгоджувала з позивачем всі аспекти життя дітей: які секції та додаткові заняття відвідувати, де і коли відпочивати, навіть який купувати дітям одяг. Позивач обізнаний про життя дітей в повному обсязі, в тому числі скільки коштів відповідачка витрачає на їхнє утримання. Разом з цим, зазначає, що відповідачка звітувала по телефону або усно під час відвідування позивачем дітей за їх місцем проживання про використання нею грошових коштів, оскільки така форма звіту не суперечить п. 9 та відповідала формі, в якій така інформація в неї запитувалася. Стверджує, що до початку 2021 року у позивача жодних запитань до цільового використання коштів не виникало, у сторін були досить дружні стосунки, а у зв`язку з тим, що всі витрати на дітей постійно узгоджувалися, позивач ніколи не вимагав надати чеки на підтвердження понесених витрат, а тому у відповідачки не було необхідності їх збирати. Такі запитання стали виникати лише після того, як відповідачка відмовилася надавати свою згоду на проживання молодшого сина з батьком, оскільки вважає, що це не буде відповідати інтересам ані молодшого, ані старшого сина, адже розлучати рідних братів, а також дитину з матір`ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, є неприпустимим. Щодо доводів позивача про те, що відповідачкою залишено без відповіді запит адвоката Кіян А.В. від 02 березня 2021 року щодо надання відомостей про цільове витрачання отриманих аліментів, зазначає, що за вказаною у запиті адресою відповідачка ніколи не проживала. Більш того, з 2018 року відповідачка разом з дітьми проживає в Ізраїлі, про що достеменно відомо позивачу, оскільки про це зазначено в укладеному між сторонами договорі від 15 грудня 2018 року. Також звертає увагу суду на те, що отримувати письмові запити відповідачка почала лише після того, як позивач повністю припинив сплачувати аліменти, тобто в той час, коли звітувати вже не було за що. Разом з цим, зазначає про те, що укладаючи договір про аліменти, позивач мав можливість передбачити зобов`язання відповідачки письмово звітувати про витрачання коштів, проте цього зроблено не було, що свідчить про те, що у позивача були відсутні сумніви щодо цільового використання коштів, які він надавав на утримання дітей. При цьому, вказує на те, що сторонами було визначено місце проживання дітей з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де лише вартість оренди зазначеної квартири складає 1680 доларів США на місяць, про що позивачу достеменно відомо. Крім того, для позивача є очевидним те, що проживання в Ізраїлі є значно дорожчим, а також потребує додаткових витрат, зокрема, на вивчення івриту. Натомість, утримання дітей - це здебільшого повсякденні витрати, які не завжди можна підтвердити документально, оскільки діти проживають в сім`ї, а тому витрати, наприклад, на харчування несуться на всю сім`ю, при цьому, щось купується з продуктів в супермаркеті, а щось на ринку. Вказане стосується також і предметів побуту, одягу, взуття, які купуються не лише в магазинах, а й на ринках, в інтернеті, кіосках тощо. Також вказує на те, що старшому сину вже 15 років, тому він завжди має кишенькові гроші, які також неможливо підтвердити документально, оскільки діти разом з однокласниками, друзями відвідують кафе, кінотеатри, музеї, виставки тощо. Стверджує, що відповідачка загалом на місяць витрачає приблизно: 3000 доларів США на оренду квартири з комунальними платежами; 800 доларів США на харчування та побутові потреби дітей; 60 доларів США на медичне страхування; 150 доларів США на одяг, взуття, засоби особистої гігієни; 50 доларів США на оплату за школу; 50 доларів США на дні народження, свята; 180 доларів США на заняття спортом; 400 доларів США на зайняття з репетиторами англійської мови; 400 доларів США на зайняття з репетиторами івриту; 130 доларів США на зайняття з репетиторами математики; 65 доларів США на зайняття музикою ( [PERSON] ) та 150 доларів США на зайняття програмуванням ( [PERSON] ). Крім того, зазначає, що діти регулярно їздять на відпочинок, до родичів тощо. Разом з цим, стверджує, що діти роблять значні успіхи у заняттях спортом, а тому відповідачкою плануються витрати на поїздки на різні змагання, а також вже зараз нею заощаджуються кошти, аби дати можливість дітям обрати напрямок майбутньої професії та найняти репетиторів додатково для того, аби підтягнути їх у необхідних для вступу предметів, а також власне оплатити їх майбутнє навчання. При цьому, стверджує, що відповідачка працює в компанії Rational instinct, на посаді «full stack developer» та отримує заробітну плату близько 3200 доларів США, а тому вона себе утримує самостійно, а кошти, сплачені на дітей витрачає виключно на них, тобто за цільовим призначенням. Крім того, зазначає, що не можуть братися до уваги виписки по банківським рахункам відповідачки до 22 червня 2019 року, оскільки до цього часу сторони перебували у шлюбі, а відтак сплачені їй позивачем кошти в якості аліментів фактично були спільною сумісною власністю подружжя. Тому вважає, що всі посилання на нецільове використання коштів до цієї дати є безпідставними. Разом з цим, зазначає, що встановлення нецільового використання аліментів на дитину покладається саме на орган опіки та піклування і не є самостійною підставою для звернення до суду із заявою про зменшення розміру аліментів. Вважає, що відповідачка не порушує жодного взятого на себе обов`язку, встановленого Договором про сплату аліментів, адже утримує дітей належним чином та в повному обсязі. Натомість, вказує на те, що позивач припинив сплачувати їй аліменти на утримання дітей, а наразі прохає зменшити їх розмір, в тому числі посилаючись на те, що на його утриманні перебуває молода, здорова дружина, на утримання якої він виділяє 1500 доларів США, що на думку відповідачки виглядає цинічно, при тому, що він не надає жодного доказу або аргументу на підтвердження зміни його матеріального або сімейного стану, а також погіршення або поліпшення здоров`я, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову щодо зменшення розміру аліментів у зв`язку з цим. Разом з цим, вказує на те, що позивачем не надано суду жодного доказу в обґрунтування підстав для зменшення заборгованості по аліментам. Крім того, зазначає, що позивач в супереч вимог ст. 186 СК України, звернувся до суду одночасно з вимогами про зменшення розміру аліментів та внесення їх частини на особистий рахунок дитини, а тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 06 лютого 2023 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача - адвоката Кіяна А.В., на відзив (том - 3, а. с. 8-16). В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що приведені у відзиві на позовну заяву відповідачкою доводи ґрунтуються на перекручених фактах і обставинах, їх переоцінці. Вважає такі доводи надуманими, необґрунтованими та зробленими внаслідок неправильного застосування норм матеріального і процесуального права. Вказує, що відповідачка жодного разу не надала позивачу будь-яку інформацію відносно цілей, на які витрачаються ним сплачені аліменти, в той час, коли їй було відомо про право позивача на отримання такої інформації. Тому вважає, що ненадання інформації та відомостей про цільове витрачання аліментів, по-перше, є порушенням прав позивача та умов договору зі сторони відповідачки, а по-друге, свідомим приховуванням відомостей, які свідчать про нецільове використання аліментів. Стверджує, що адвокатський запит до відповідачки щодо надання інформації про цільове використання коштів направлявся відповідачці не лише на адресу в с. Новоолексіївка, а й в Ізраїль, який нею отримано 10 березня 2021 року, та який вона проігнорувала. Натомість, зазначає, що надані відповідачкою у відзиві відомості щодо витрат аліментів різняться, зокрема вказує на те, що спочатку позивачкою зазначається розмір оренди квартири як 1680 доларів США, а вже в таблиці остання стверджує, що оренда квартири з комунальними платежами становить 3000 доларів США, однак жодних доказів на підтвердження вказаного суду не надає. Також вказує на те, що не зрозуміло 1680 доларів США, це половина від суми оренди квартири чи ціла сума, бо відповідачка працює, а тому квартира не повинна орендуватися виключно за кошти аліментів, в якій вона також проживає. Тому вважає, що витрати на оренду житла для дітей сторін мають бути рівними. Також вважає, що витрати на: медичне страхування, оплату школи, занять спортом, музикою та програмуванням, репетиторів, не повинні здійснюватися за рахунок аліментів, оскільки фактично це видатки, спрямовані на додатковий розвиток дітей, які не є обов`язковими. Крім того, зазначає про те, що відповідачкою не надано суду жодних доказів ані понесення нею як щомісячно таких витрат, ані доказів заощаджень нею коштів на навчання старшого сина, ані доказів її працевлаштування та доходу. Тому вважає, що відповідачка жодним чином не спростувала його доводів в тому числі щодо її нецільового витрачання аліментів, що є самостійною підставою для їх зменшення. Разом з цим, вказує на те, що відповідачка жодним чином не спростовує та не заперечує того факту, що аліменти нею витрачалися не за цільовим призначенням, зокрема на будівельні матеріали, власний жіночий одяг і аксесуари для себе тощо, а також те, що банківська картка від рахунку, на який сплачувалися аліменти, нею передавалася сторонній особі, натомість вважає, що нею здійснена невдала спроба маніпуляційного характеру щодо надання цим коштам статусу спільної сумісної власності, а не аліментів. Тому прохає позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 20 березня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 15 травня 2023 року (том - 3, а. с. 38), копія якої надіслана учасникам справи 20 березня 2023 року за вихідним № 10172/23-вих/2/204/276/23 (а. с. 39). 10 травня 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представниці відповідачки - адвокатки Віданової О.В. (том - 3, а. с. 47-59). В додаткових поясненнях зазначено, що відповідь на відзив вона не отримувала, тому у судовому засіданні 27 лютого 2023 року представник позивача зобов`язався надіслати їй копію відповіді на відзив на її електронну адресу, зазначену у відзиві на позовну заяву, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено. Стверджує, що станом на дату надання додаткових пояснень відповідь на відзив вона так і не отримала, а тому позбавлена можливості надати на них свої заперечення. Разом з цим зазначає, що вважає заявлені позивачем вимоги про зменшення розміру аліментів, необґрунтованими, оскільки в разі нецільового витрачання аліментів батько має право звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини. При цьому зазначає, що у договорі сторони визначили порядок перевірки органами опіки та піклування цільового використання аліментів, зокрема шляхом звернення до органу опіки та піклування із відповідною заявою, тому вважає, що лише за результатами такої перевірки позивач має право на зменшення їх розміру в судовому порядку. Вважає, що без дотримання такої процедури, позовна вимога щодо зменшення розміру аліментів є передчасною та задоволенню не підлягає. Також зазначає про те, що позивачем в обґрунтування позовної вимоги про зменшення розміру аліментів надано свідоцтво про шлюб та нотаріально посвідчену заяву дружини про те, що остання отримує від позивача матеріальну допомогу у розмірі 1500 доларів США щомісячно. Вказує, що дружина позивача має у власності безліч нерухомого майна, в тому числі, подарованого їй позивачем, а тому на думку відповідачки, остання не потребує матеріальної допомоги позивача, і тим більш вважає, що витрати на її утримання не можуть бути підставою для відмови позивачем утримувати власних неповнолітніх дітей, яких він не утримує вже більше ніж 2 роки. Вказує на те, що діти сторін не повинні зазнавати утисків і обмежень через те, що у їх батька з`явилася інша родина, адже потреби дітей нікуди не поділися, а навпаки зростають разом із ними. Разом з цим зазначає, що питання сплати аліментів сторонами було узгоджено шляхом укладання відповідного договору про сплату аліментів, який є діючим, він не визнаний в судовому порядку недійсним, не розірваний та не змінений ані сторонами, ані судом. При цьому, зазначає, що коли зобов`язання змінюються або припиняються, то їх зміна або припинення починає діяти з моменту набрання відповідним рішенням законної сили, а тому вважає, що при заявленні позивачем вимоги про зменшення заборгованості по аліментам, останнім обрано не вірний спосіб захисту, бо договір сторонами не змінено та не розірвано. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 15 травня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том - 3, а. с. 60-63). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кіян А.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позову та відповіді на відзив. Відповідачка та її представниця у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого вони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (том - 1, а. с. 178) та, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (том - 1, а. с. 179). 17 листопада 2016 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей (том -1, а. с. 181-183). Так, п. 2 вказаного договору встановлено обов`язок батька щомісяця сплачувати на утримання кожної дитини аліменти в розмірі 65864 гривні 20 копійок, що еквівалентно 2500 доларів США по курсу НБУ, отже, загальна сума аліментів на дітей становить 131728 гривень 40 копійок, що еквівалентно 5000 доларів США по курсу НБУ. При цьому, сторони домовилися, що розмір аліментів на дітей не може бути меншим ніж еквівалент 5000 доларів США за курсом НБУ. Відповідно до вимог п. 3 вказаного договору, аліменти повинні бути сплачені батьком авансом не пізніше 3 числа кожного поточного місяця за такий поточний місяць шляхом перерахування аліментів на відкритий на ім`я матері поточний рахунок (в гривні): реєстраційний номер облікової картки одержувача [NUMBER] , рахунок банку одержувача [NUMBER] , банк одержувач - ПУМБ в м. Києві - 334851. Також, пунктом 4 даного договору визначено, що крім сплати аліментів, зазначених в п. 2 даного договору, батько бере участь у додаткових витратах на дитину/дітей, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, їх хворобою, тощо). Крім того, батьки домовилися, що до досягнення дітьми 14 років вони будуть проживати разом із матір`ю. Згідно з пунктом 6 договору, аліменти, одержані на дітей, є власністю матері і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. У разі смерті матері, аліменти є власністю дитини. Пунктом 9 договору про сплату аліментів на дітей визначено, що батько має право перевірити цільове використання аліментів та додаткових витрат на дитину. Разом з цим, у вказаному пункті договору зазначено про те, що нотаріусом роз`яснено положення ст. 186 СК України, відповідно до якої за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. Крім того, вказаним пунктом договору визначено, що у разі нецільового витрачання аліментів батько має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини. Приписами п. 10 вказаного договору встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення і діє до досягнення кожною дитиною вісімнадцятирічного віку або до досягнення повноліття в повному обсязі відповідно до законодавства. 22 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу (том - 1, а. с. 180). Відповідно до довідки головного бухгалтера ТОВ «Харвіс Холдинг» (том - 1, а. с. 185), за період з 29 листопада 2016 року по 29 лютого 2020 року, із заробітної плати позивача на користь відповідачки було утримано аліменти на утримання дітей у сумі 5723865 гривень 50 копійок, зокрема: за листопад-грудень 2016 року - 295370 гривень 30 копійок, за січень-грудень 2017 року - 1595423 гривні 07 копійок, за січень-вересень та листопад-грудень 2018 року - 1632925 гривень 96 копійок; за січень-грудень 2019 року - 1541042 гривень 67 копійок, за січень-лютий 2020 року - 245103 гривні 50 копійок. З виписки по картковому рахунку позивача [NUMBER] (том - 1, а. с. 186) вбачається, що з квітня 2020 року по грудень 2020 року з рахунку позивача здійснювалося перерахування грошових коштів на рахунок [NUMBER] , [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) із зазначенням призначення платежу: «Алименты по добровольному соглашению/оплата алиментов по соглашению/договору». 02 березня 2021 року представником позивача - адвокатом Кіян А.В., на адресу відповідачки за адресою: [ADDRESS] (том - 1, а. с. 187-192), та до держави [ADDRESS] (том - 1, а. с. 194-199) було направлено адвокатські запити щодо надання інформації та копій документів щодо цільового витрачання отриманих аліментів, останній із яких відповідачкою отримано 10 березня 2021 року, що підтверджується копією результату відстеження накладної кур`єрської служби Pony Express (том - 1, а. с. 200). 12 березня 2021 року представник позивача - адвокат Кіян А.В., звернувся до органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації Донецької області (том - 1, а. с. 201-205) із заявою про проведення контролю за цільовим витрачанням сплачених [PERSON] аліментів, які отримуються [PERSON]. З відповіді начальника служби у справах дітей Волноваської районного державної адміністрації Донецької області Гром З. (том - 1, а. с. 206) вбачається, що спеціалістами служби було здійснено виїзд за вказаною у заяві адресою та з`ясовано, що там проживає [PERSON] , який в свою чергу спростував факт проживання [PERSON] , яка є отримувачем аліментів, за вказаною адресою. Також зазначено, що з цих підстав здійснити інспекційне відвідування щодо контролю за цільовим витрачанням аліментів на дітей, не є можливим. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Щодо встановлення факту нецільового витрачання аліментів, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Тобто, обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів. Також, статтею 19 Сімейного кодексу України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений Порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713. Приписами п. 14 вказаного Порядку визначено, що чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування. Отже, саме на орган опіки та піклування покладено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, який може здійснюватися як власною ініціативою органу, так і за заявою платника. Для платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів передбачено право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з відповідною заявою до органу опіки та піклування за місцем реєстрації відповідачки щодо здійснення контролю за цільовим використанням аліментів. Однак, суд вважає вказане звернення позивача формальним, для надання суду підтвердження звернення позивача з вказаною заявою до органу опіки та піклування, а не для реального контролю за цільовим використанням аліментів, оскільки останній достеменно знав, що місце проживання дітей визначено договором про стягнення аліментів від 17 листопада 2016 року з матір`ю, при цьому остання мешкає в Державі Ізраїль, натомість з відповідними запитами до Міністерства юстиції України чи консульських установ за вказаною заявою останній не звертався. Відповідно до вимог ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків або інші особи, відповідно до приписів ст. 179 СК України, на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, звертаючись із вказаним позовом до суду, головним аргументом на його обґрунтування позивачем зазначено нецільове витрачання відповідачкою аліментів, які вона отримує на утримання спільних дітей, та підтвердження чого останнім надано виписки: звіт по транзакціям з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку [NUMBER] (UAH) за період з 17 листопада 2016 року по 31 січня 2021 року (том - 2, а. с. 27-29); операції по рахунку з використанням картки MC Gold PayPass № [NUMBER] (том - 2, а. с. 30-53); операції по рахунку з використанням картки MC Gold Chip PayPass № [NUMBER] (том - 2, а. с. 53-65); операції по рахунку з використанням картки MC Platinum Chip PayPass № [NUMBER] (том - 2, а. с. 65-66); операції по рахунку з використанням картки MC Platinum Chip PayPass № [NUMBER] (том - 2, а. с. 66-69); операції по рахунку з використанням картки MC Platinum Chip PayPass № [NUMBER] (том - 2, а. с. 69-74); операції по рахунку з використанням картки MC St.Un. Instant Issue Debit № [NUMBER] (том - 2, а. с. 74-77); операції по рахунку з використанням картки MC St.Un. Instant Issue Debit № [NUMBER] (том - 2, а. с. 77-78); операції по рахунку з використанням картки MC St.Un. Instant Issue Debit № [NUMBER] (том - 2, а. с. 78-79); операції по рахунку з використанням картки Visa Cl.Un. Instant Issue Debit № [NUMBER] (том - 2, а. с. 79-84); операції по рахунку з використанням картки Visa Rewards PayWaveInstanIss № [NUMBER] (том - 2, а. с. 84); виписку по особовому рахунку [NUMBER] за період часу з 17 листопада 2016 року по 31 січня 2021 року (том - 2, а. с. 85-94). Однак суд не приймає до уваги надані позивачем докази та вважає їх неспроможними, оскільки як вбачається з договору про сплату аліментів на дітей (том - 1, а. с. 181-183), сторонами було погоджено, що аліменти повинні бути сплачені батьком на відкритий на ім`я матері поточний рахунок, а саме [NUMBER] , натомість позивачем надано виписки по рахунках відповідачки №№ [NUMBER] та [NUMBER] , які невідомо яким чином стосуються рахунку, на який повинні бути сплачені позивачем аліменти. Також не зрозуміло, яким чином виписки по картках відповідачки стосуються рахунку, на який повинні бути сплачені позивачем аліменти, оскільки з вказаних карток взагалі не зрозуміло, за яким рахунком вони видані. Оскільки позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження того, що надані ним виписки по рахункам та карткам відповідачки стосуються саме «аліментного» рахунку [NUMBER] , суд не приймає до уваги витребувані судом докази в частині оплати відповідачкою різноманітних товарів коштами з її карток, як такими, що витрачені не за цільовим призначенням. Разом з цим, суд зазначає, що у п. 6 договору про сплату аліментів на дітей (том - 1, а. с. 181) сторони, в супереч вимогам ст. 179 СК України, погодили між собою, що аліменти, одержані на дітей є по-перше, є власністю матері, по-друге, мають використовуватися за цільовим призначенням, однак, за вказаних обставин, за цільовим призначенням кого (матері чи дітей) договором не визначено. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вжито заходів щодо здійснення контролю органом опіки та піклування щодо цільового використання аліментних коштів, а також, що надані ним виписки по рахункам та карткам відповідачки стосуються саме «аліментного» рахунку [NUMBER] , суд дійшов переконливого висновку про передчасність, недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині встановлення факту нецільового витрачання відповідачкою аліментів, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Щодо зменшення розміру заборгованості за аліментами, суд зазначає наступне. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, зазначено, що відповідно до вимог ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу вказаних норм випливає, що зазначене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Так, позивач в обґрунтування позовних вимог в цій частині як на обставину, що має істотне значення, посилався на те, що ним на підставі договору від 17 листопада 2016 року, на користь відповідачки сплачено аліменти в розмірі 7107993 гривні 50 копійок, натомість останньою не надано йому відомостей щодо їх цільового витрачання, а тому він вважає, що відповідачкою вказані кошти витрачалися не за цільовим призначенням. З цих підстав, він з лютого 2021 року був вимушений припинити сплату їй аліментів, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість, яку він прохає зменшити з гривневого еквівалента 125000 доларів США до 1500000 гривень, виходячи із суми аліментів в розмірі 30000 на кожну дитину. Однак, суд не може погодитися з вказаними доводами, оскільки факт нецільового витрачання відповідачкою аліментів, як вже встановлено судом, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами, не підтверджений, а інших обставин, які б мали істотне значення для часткового звільнення від сплати аліментів позивачем не зазначено. З огляду на викладене, враховуючи те, що факт нецільового витрачання відповідачкою аліментів позивачем не підтверджений належними, достатніми та допустимими доказами, а інших обставин, що мають істотне значення для звільнення від сплати аліментів в тому числі частково позивачем не зазначено, а відтак підстави для зменшення позивачу розміру заборгованості зі сплати аліментів на дітей відсутні, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про відмову у задоволенні позивних вимог у цій частині. Щодо зменшення розміру аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, зазначено, що відповідно до вимог ст. 192 СК, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу вказаних норм випливає, що зазначене погіршення матеріального становища платника аліментів, зміна його сімейного стану, погіршення стану здоров`я, може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, в обґрунтування позовних вимог в цій частині, позивач посилався на нецільове витрачання відповідачкою аліментів, перебування на його утриманні тимчасово непрацюючої дружини, а також законодавчо визначений максимальний розмір аліментів, який набагато менший від сплаченого ним. Однак суд не може в повній мірі погодитися з доводами позивача, оскільки по-перше, як вже встановлено судом, нецільове витрачання відповідачкою аліментів позивачем не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами, а по-друге, сама по собі зміна сімейного стану (одруження), та перебування на його утриманні, здорової, працездатної дружини не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. Разом з цим, суд погоджується з доводами позивача, щодо обов`язку обох батьків у рівній мірі утримувати спільних дітей. Як вже встановлено судом, сторонами у п. 2 договору про сплату аліментів на дітей погоджено та, встановлено обов`язок батька щомісяця сплачувати на утримання кожної житини аліменти в розмірі 65864 гривні 20 копійок, що еквівалентно 2500 доларів США по курсу НБУ, отже, загальна сума аліментів на дітей становить 131728 гривень 40 копійок, що еквівалентно 5000 доларів США по курсу НБУ. При цьому, сторони домовилися, що розмір аліментів на дітей не може бути меншим між еквівалент 5000 доларів США за курсом НБУ. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка наголошує на тому, що її дохід становить 3200 доларів США, тоді як розмір сплачених аліментів позивачем становить 5000 доларів США, що свідчить про не рівність сторін в утриманні спільних дітей. Так, приписами ч. 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-IX «Про державний бюджет України на 2023 рік», з 01 січня 2023 року, встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі - 2833 гривні. З матеріалів справи вбачається, що малолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось 11 повних років, а неповнолітньому [PERSON] - 17 років. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на викладене, з урахуванням принципів справедливості та пропорційності, суд вважає, що позивачем доведено підстави позову в частині зменшення розміру аліментів, визначених Договором про сплату аліментів на дітей від 17 листопада 2016 року, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині, та зміну розміру аліментів, який стягується зі [PERSON] на користь [PERSON] за вказаним договором на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шляхом зменшення їх розміру до 30000 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Разом з тим, позивачем не конкретизовано вимогу щодо внесення частини аліментів на рахунок кожної дитини банківської установи в частині зазначення номерів відповідних банківських рахунків, оскільки матеріали справи не містять доказів про відкриття позивачем таких депозитних рахунків на ім`я дітей для здійснення відповідних операцій, а відтак судом не може бути задоволена така вимога через те, що по суті вона є вимогою на майбутнє. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту нецільового витрачання аліментів, зменшення розміру аліментів, внесення частини аліментів на особовий рахунок дітей у відділенні Державного ощадного банку України та зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів за договором, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі часткового задоволення позову, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок за позовну вимогу щодо зменшення розміру аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial