Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] та він є батьками [PERSON] , [INFO] . З вересня 2013 року до січня 2016 року вони проживали разом. З 28 серпня 2015 року до 29 липня 2016 року вони перебували у шлюбі. 29 липня 2016 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області у справі № 180/1318/16-ц шлюб між ними було розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин та до 02.07.2023 року син [PERSON] , [INFO] , проживав з ним. Таке рішення ним та відповідачкою по справі було прийнято під час розлучення, оскільки [PERSON] не мала свого житла, змоги та бажання виховувати і утримувати дитину (що було закріплено в описовій частині рішення суду у справі № 180/1318/16-ц). Дитина зареєстрована разом з ним, за згодою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Він водив дитину до садочків, школи, гуртків, займався його лікуванням (за потреби), утриманням та вихованням. 25 квітня 2020 року між ним та [PERSON] укладено шлюб. За час сумісного проживання (4 роки) між його дружиною та сином встановилися гарні стосунки. Дитина виховується в атмосфері любові, поваги та сімейних цінностей. З серпня 2021 року його сім`я проживає в трикімнатній квартирі [ADDRESS] , де дитина має свою власну кімнату. На сьогодні [PERSON] є учнем 4 в класу Коцюбинського ліцею № 1 Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області. Син захоплюється футболом та приймає участь в різних турнірах, представляючи дитячий футбольний клуб «Спарта» (м.Київ), а з червня 2023 року він був переведений до дитячого футбольного клубу «Прогрес» (смт.Софіївська Борщагівка). Восени 2017 року [PERSON] , без попереднього повідомлення, виїхала до Польщі на постійне місце проживання, повідомивши його про це, сидячи вже в літаку. Після цього відповідачка спілкувалась з дитиною лише по телефону та кілька разів приїздила до України на термін близько тижня за один раз, коли й бачилася з дитиною. Перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю з його боку ніколи не було та немає. Останній приїзд відповідачки до України датовано 28.06.2023 року. 29.06.2023 року він з дружиною, на прохання [PERSON] , привезли [PERSON] в м.Київ за адресою проживання [PERSON] (батька першої дитини відповідача), де їх зустріла в кав`ярні [PERSON] та її дочка [PERSON] (15 років). Відповідачка попросила залишити [PERSON] з нею, посилаючись на те, що [PERSON] не буде проти. Вони вирішили, що заберуть сина 30.06.2023 року після роботи, що й було зроблено. Ввечері 30.06.2023 року в присутності [PERSON] . [PERSON] передала дитину їм. 01.07.2023 року у [PERSON] було закриття сезону з футболу, остання гра та банкет для дітей. Відвідати гру [PERSON] не виявила бажання. 02.07.2023 року вона попросила взяти дитину на два-три тижні за кордон на відпочинок. Оскільки раніше в них не було проблем з приводу проживання сина з ним, він погодився і близько обіду вони з дружиною підвезли сина до залізничного вокзалу в м.Києві, передавши дитину, в присутності [PERSON] , [PERSON] і домовившись про вчасне повернення в Україну. 02.07.2023 року відповідачка вивезла за кордон їх сина [PERSON] , [INFO] , зв`язок з сином за його телефоном було перервано, але підтримувався зв`язок за її телефоном, вона передавала їм фото та відео з [PERSON] . Зі спілкування було зрозуміло, що вони в Польщі (м.Щецин) та в Німеччині, домовленості про повернення дитини в Україну через два-три тижні були в силі. Поїздка з сином в Польщу та Німеччину виправдовувалась тим, що в Україні [PERSON] не спілкується ні зі своєю мамою, ні зі своєю сестрою. Тітка відповідачки наразі проживає в Німеччині, куди виїхала навесні 2022 року. З 23.07.2023 року по 31.07.2023 року його сім`я планувала відпустку до Закарпаття, тому вони домовились з відповідачкою, що вона привезе дитину до м.Львів 23.07.2023 року. З 11.07.2023 року [PERSON] перестала відправляти фото та відео дитини та не завжди відповідала на його дзвінки, з чого йому було зрозуміло, що [PERSON] більше проживає з тіткою відповідачки [PERSON] , ніж з відповідачкою, що відповідачка й підтвердила згодом в листуванні (голосове повідомлення від 14.07.2023 року). З 11.07.2023 року до 16.07.2023 року зв`язку з сином не було, тобто, весь цей час дитина була не з матір`ю, а з її тіткою. Про те, що відповідачка знаходиться не з сином, підтверджує також переписка від 28.07.2023 року. 18.07.2023 відповідачка повідомила, що в неї не виходить привезти дитину 23-24.07.2023 року до Львова, а 31.07.2023 року вийде. 19.07.2023 року син розповів про маминого друга [PERSON] та сказав, що вже хоче додому. Після цього [PERSON] перестала брати слухавку та відповідати на повідомлення. З 19.07.2023 року до 29.07.2023 року, тобто, 10 днів зв`язку з сином не було. 27.07.2023 року відповідачка написала, що [PERSON] не хоче їхати до України. 28.07.2023 року він мав довгу розмову з відповідачкою, під час якої вона стверджувала, що син не хоче додому, боїться, бо батько його змушує робити домашнє завдання та додатково займатися англійською мовою, сварить, а з нею йому добре, є собака, нові іграшки та в Німеччині не треба вчити домашнє завдання в його віці. Додала також причину небажання їхати до України війну, хоча дитина нічого до цього не боялася, вибухів не чула, про війну вдома розмов практично не було, під час тривоги в школі є бомбосховище, облаштоване для дітей (де їм веселіше, навіть, ніж в класі). При цьому, [PERSON] після початку збройної агресії російської федерації не приїздила в Україну і не намагалась забрати дитину під приводом війни. 29.07.2023 року відповідач ствердно відповіла, що не привезе дитину до України та має намір з вересня відправити його до школи в Німеччині, іронічно побажавши їм з дружиною «гарного відпочинку». Починаючи з 30.07.2023 року, йому вдалося записати деякі розмови, голосові повідомлення та листування з відповідачкою, які додав в якості доказів, про що було попереджено [PERSON] . З цих доказів видно, що до 19.07.2023 року спілкування між ними було дружнім. В цей день [PERSON] в розмові сказав, що він з бабусею ( [PERSON] ), а мама - з [PERSON] , та те, що скучив за ними і хоче додому. Після цього відповідачка почала ігнорувати їхі дзвінки та повідомлення, дочекавшись, коли вони поїдуть у відпустку, почала налаштовувати сина проти нього з метою залишити з собою та зіпсувати їм відпочинок. Аргументами з її боку спочатку була війна. Відповідач іронічно радила їм запасатись пігулками, що свідчить про те, що метою викрадення дитини було завдання йому моральної шкоди, а не збереження психологічного здоров`я дитини. З 02.08.2023 року [PERSON] заблокувала його номери в різних месенджерах та не відповідає на дзвінки, повідомлення до неї не доходять. Лише вона може йому писати та телефонувати, коли їй зручно. При цьому, на сьогоднішній день він не знає точного місця перебування сина за кордоном. Згідно відповіді Міністерства закордонних справ № 71/36-500-100968 від 25.08.2023 року на адвокатський запит, факт перебування неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , на консульському обліку у закордонних дипломатичних установах України не встановлено. Отже, оскільки дитині необхідно продовжувати навчання в школі, а [PERSON] не сприяє навчанню дитини в Коцюбинському ліцеї хоча б дистанційно, вважає за доцільне якнайшвидше вирішити питання повернення [PERSON] до України, до звичних умов проживання, додому, за адресою: [ADDRESS] . Подальше проживання [PERSON] з [PERSON] буде шкодити його інтересам, психологічному та фізичному здоров`ю з наступних підстав: - по-перше, задля психологічного здоров`я сина, він ніколи не розказував дитині про шлюбні відносини з відповідачкою, нічого поганого про неї не говорив, вмовив нинішню дружину заради дитини товаришувати в колишньою (відповідачкою). Через це в сина склалось дещо ідеалізоване враження про маму, а зараз він її бачить агресивною та лайливою. Вона не хотіла народжувати дитину (вони на той час зустрічались лише 3 місяці) та погодилась лише тоді, коли він сказав, що, у разі їх розлучення, зможе сам забезпечувати та виховувати дитину і дитина буде проживати з ним. Коли йому було 8 місяців, вони святкували Різдво у його батьків. [PERSON] вчинила сварку з посиланням на те, що в неї післяродова депресія, вона хоче працювати репетитором англійської мови, а не міняти підгузки. Його батьки погодились взяти дитину до себе (с.Спаське Новомосковського р-ну Дніпропетровської області) поки не можна буде [PERSON] віддати до яслів, щоб ввідповідачка працювала. В результаті, з січня до серпня 2015 року (7 місяців), [PERSON] та її донька [PERSON] від шлюбу з [PERSON] проживали постійно в Нікополі , лише зрідка приїздили до його батьків (бо [PERSON] не дуже ладнала з ними). Він проживав на два будинки: з батьками та сином в с.Спаське поблизу Дніпра (де працював юристом), та в Нікополі (де також мав офіс), з [PERSON] та її дочкою від попереднього шлюбу. За цей час відповідачка працювала лише з двома дітьми як репетитор англійської мови. З серпня 2015 до січня 2016 року [PERSON] проживав з ними в Нікополі та відвідував яслі-садочок на [ADDRESS] . Подружнє життя через постійні сварки все одно не складалося і з січня 2016 року вони вирішили жити окремо. Таким чином, [PERSON] з 1 року і 8 місяців, на той момент, з мамою прожив лише 11 місяців. З січня 2016 року до жовтня 2017 року [PERSON] бачився з матір`ю лише на вихідних. В червні 2016 відповідачка, в обмін на 50 000 гривень, погодилась на розлучення без майнових вимог та претензій стосовно проживання дитини. Восени 2017 року, без попередження, [PERSON] зі своїм тодішнім хлопцем поїхала до Польщі на постійне місце проживання, залишивши свою доньку [PERSON] у віці 9 років в Нікополі на два роки (до 2019) зі своєю тіткою [PERSON] . [PERSON] залишився жити з ним. В січні 2018 року він з [PERSON] переїхав на постійне місце проживання до міста Дніпра, де [PERSON] відвідував дитячий садочок за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка з осені 2017 року по листопад 2019 року приїздила в Україну 2-3 рази, кожен раз безперешкодно спілкувалась з сином та брала його з собою в Нікополь. З листопада 2019 року він з сином переїхав до смт.Коцюбинське Київської області, де стали проживали втрьох: він, [PERSON] та його майбутня дружина [PERSON] . [PERSON] з того часу і до тепер займається разом з ним вихованням дитини (садочок, додаткові заняття, школа, батьківський комітет, заняття спортом, домашнє завдання) і фактично стала мамою для його сина. Отже, [PERSON] за 9 років життя сина прожила з ним 11 місяців + 1 рік і 9 місяців лише по вихідних + 2-3 тижні, коли приїздила до України. [PERSON] жодного разу з 2017 року не цікавилася успіхами та творчістю сина в садочках, школі чи тренуваннях, його здоров`ям у лікарів. - По-друге, [PERSON] не розуміє поваги до сімейних цінностей. Вона розсварилася зі своїми батьками та сестрою. Має трьох дітей: [PERSON] (2008 року народження), [PERSON] (2014 року народження) та [PERSON] (2020 року народження) від трьох різних чоловіків. З жодним зі своїх колишніх чоловіків не проживає, з кожним мала чи має спори щодо виховання та проживання дітей. Жодного з дітей не виховувала самостійно, що свідчить про відсутність концептуального підходу до виховання. Ульяна до школи більшу частину часу проводила в сім`ї [PERSON] та бабусі [PERSON] ( [PERSON] - мати відповідачки) в місті Марганець, де відвідувала садочок. Відповідачка, станом на весну 2013 року, коли вони познайомились, проживала в Нікополі та підробляла репетиторством англійської мови. До 1-го класу [PERSON] готувала сім`я [PERSON] . Після від`їзду матері до [PERSON] , 4-5 клас дочка виховувалася тіткою відповідачки. По приїзду в [PERSON] знову пішла до 5 класу, загубивши рік. Насьогодні, в 15 років [PERSON] проживає в Польщі та Німеччині, має шкідливі звички. А коли жила в Нікополі , мала успіхи в навчанні та танцях. [PERSON] знаходилась завжди на повному забезпеченні свого батька, чим часто користувалась [PERSON] , виманюючи з нього більше коштів. Третя дитина [PERSON] , народилась в Польщі, батьком дитини є [PERSON] , поляк. На сьогодні між [PERSON] та [PERSON] є судовий спір про визначення місця проживання дитини, який розглядається Окружним судом Щецина, 10й цивільно-сімейний відділ, вул.Малопольська 17, 70-952 Щецин, справа: ХRC 768/22. Через те, що [PERSON] перешкоджала спілкуванню доньки з батьком та хотіла вивезти її в Німеччину, вищевказаний суд задовольнив клопотання [PERSON] та до винесення рішення суду визначив місце проживання дитини з батьком, а [PERSON] бачиться з Олівією лише 4 години на тиждень в присутності офіцера органа пробації. Виходячи з листування в viber, аудіо-відео-додатків та способу її життя, можна зробити висновок, що для [PERSON] метою перебування сина в Німеччині є завданням, на його думку, моральної шкоди, отримання соціальної допомоги в Німеччині та аліментів з нього. - По-третє, [PERSON] зневажливо ставиться до українського законодавства та України в цілому, стверджуючи: «скоро такої країни не буде…», не знає та не використовує українську мову, зневажливо ставиться до української школи, не хоче, щоб син займався в українській школі дистанційно та стверджує, що з 1 вересня [PERSON] має займатися лише в Німеччині, не думаючи, чи зручно це буде для дитини та чи не втратить він рік часу та ті навички, які в нього є. Якщо дитина не зможе навчатись в Німеччині та повернеться до України, не навчаючись в українській школі чи ліцеї, це може завдати дитині психологічної травми, оскільки його друзі та однолітки будуть навчатися на клас старше. У [PERSON] не має жодного документа [PERSON] , крім свідоцтва про народження: ні медичної картки, ні карти щеплень, ні свідоцтва досягнень. Ці документи є основою для прийому до школи, їх відсутність може призвести до повторних щеплень, що може нашкодити здоров`ю дитини, та до початку навчання в Німеччині з нижчих класів, що приведе до психологічних травм. Про нехтування українським законодавством, положеннями сімейного кодексу, консульським обліком вже писалось раніше, що свідчить про зневагу [PERSON] до України та дипломатичних представництв нашої країни в світі. - По-четверте, [PERSON] не збирається виховувати дитину, оскільки сам [PERSON] у розмові від 24.08.2023 року підтвердив, що більше проживає з бабусею [PERSON] ( [PERSON] - тітка відповідача), ніж з мамою. Те, що вона періодично проживає не з дитиною, сама ж підтверджує у листуванні вайбер. Тобто, зараз відповідачка позбавляє сина батьківської опіки, перекладає обов`язки з виховання на свою тітку, як це було вже з [PERSON] , та використовує дитину для завдання моральної шкоди, отримання соціальної допомоги в Німеччині зараз та аліментів від нього вподальшому. - По-п`яте, [PERSON] час від часу має психологічні проблеми та роздуми про самогубство, що може бути підтверджено роздруківкою листування в viber між його дружиною та [PERSON] , де перша намагалась підтримувати та заспокоювати останню. Труднощі, які відповідач сама собі створює, призводять до нестійкого психологічного стану, що може завдати психологічної травми [PERSON] . Отже, виходячи з викладеного, звичними умовами проживання для дитини є саме проживання з ним як батьком, а проживання з матір`ю не відповідає інтересам дитини та несе загрозу психологічних травм і шкідливих звичок у ранньому віці. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, змушений звернутись до суду та просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з ним - батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] ) на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. А також стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] ) на його користь витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 1 529 грн. 20 коп. В судове засідання прибув позивач, який підтримав обставини, викладені в позові та додатково суду пояснив, що він постійно спільно проживав із своїм сином, забезпечував його всім необхідним. Після того, як вони з відповідачкою шлюб розірвали, він дав відповідачці 50 000 грн. 00 коп., домовившись, що їхній син буде проживати з ним і відповідачка вподальшому не буде мати ніяких претензій стосовно місця проживання дитини. Наразі вона зараз намагається маніпулювати дитиною і обставини, які склались в даному випадку, свідчать про те, що відповідачці потрібен син лише для того, щоб отримувати від нього як батька дитини кошти для витрат на власні потреби. Коли почалась війна, відповідачка сина до себе в Польщу забирати не захотіла, а лише попросила його дружину, щоб вона направила їй на електрону адресу скан-копію свідоцтва про народження сина для отримання соціальної допомоги на дитину, яка фактично проживала з ним. Вважає, що ухвалене рішення про задоволення позову буде відповідати інтересам дитини, а тому просить суд його позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідачки моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп., в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка, на його думку, є обґрунтованою. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій не заперечували проти задоволення позову та просили розглянути справу у їх відсутності (а.с.207). Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, допитавши свідка, дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, [INFO] народився [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 143, складений 08 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно з вищевказаним актовим записом, батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб вже після народження дитини, а саме: 28 серпня 2015 року . Однак, рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 липня 2016 року шлюб між ними було розірвано (а.с.10). У відповідності до поданих документів та характеризуючого матеріалу, спільна дитина сторін - син [PERSON] , [INFO] , після припинення спільного проживання сторін по справі залишився проживати з батьком та перебував на його утриманні, про що свідчить довідка про фактичне місце проживання дитини разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Проте, згідно з матеріалів справи, дитина з липня 2023 року проживає разом з матір`ю - відповідачкою по справі - за межами країни. Відповідачка дій щодо повернення дитини до звичного життя вчиняти не бажає та врегулювати спір мирним шляхом наміру не має. У зв`язку з цим між сторонами по справі виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч.4 ст.29 ЦК України та ч.1 ст.160 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому, не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області № 150 від 14 вересня 2023 року було затверджено висновок про визначенням місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] (а.с.201-205). При цьому, критеріями, за яких орган опіки і піклування дійшов подібного висновку, послугувало те, що умови проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] є задовільними, сім`я проживає в будинку, дитина має власну кімнату, а й, відповідно, місце для сну, відпочинку і місце для зберігання речей та іграшок. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітньої дитини з самого народження, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, з урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком в Україні буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Також, в порядку ст.171 Сімейного кодексу України, суд приймає до уваги думку малолітньої дитини [PERSON] , який в телефонному режимі, відеозапис якого було долучено до матеріалів справи, повідомив позивачу - своєму батькові, що має бажання повернутися до звичного режиму життя та проживати разом з ним. Крім цього, в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що доводиться батьком позивачу. Його син з відповідачкою проживали в м.Нікополі як сім`я близько двох років. Разом з ними проживала й донька від попереднього шлюбу невістки. Відповідачка за час їхнього спільного проживання не працювала, усім забезпеченням займався його син - позивач по справі. Вони з дружиною також їм допомагали, передавали продукти, бо живуть в селі й мають власне господарство. Коли його син з відповідачкою ще проживали разом, питання свого сина [PERSON] (лікарні тощо) він вирішував самостійно. Бо дружині цим займатись не хотілось. Коли [PERSON] виповнилось місяців 6-7, вони приїхали до них, залишили [PERSON] і поїхали відпочивати в Західну Україну. Коли повернулись, на новорічні свята почали сваритись, бо невістці не хотілось більше займатись дитиною, а хотілось працювати. Він забрав онука і пішов в іншу кімнату. Порадившись з дружиною, вони запропонували синові та невістці залишити на деякий час [PERSON] в них, щоб невістка відпочила від дитини і молоді розібрались між собою. Тим більше, що відповідачка годувала сина лише 1 місяць і він вже давно був на штучному вигодовуванні. Поки він сходив в магазин за памперсами, невістка поїхала. [PERSON] поїхав слідом за нею трохи згодом. Вони з дружиною думали, що діти залишать їм онука ненадовго, а виявилось, що це «ненадовго» затяглось аж до серпня місяця. Син кожні вихідні приїздив до них, а то й частіше, забезпечував дитину всім необхідним. Невістка до них не приїжджала. В серпні [PERSON] врешті решт забрав онука в Нікополь і в два рочки оформив його в дитячий садок. В садочку онук був найменшим. Вже після припинення спільного проживання, дитина проживала з батьком - його сином, який винайняв квартиру, оскільки власного житла в Нікополі не мав. З часом його син разом з онуком переїхали до м.Дніпро, де син самостійно займався вихованням онука, водив до дитячого садочку тощо. Де в цей час знаходилась відповідачка, йому невідомо. Коли його син переїхав до Київської області, онука теж забрав з собою, піклувався і забезпечував дитину усім необхідним теж сам. А відповідачка переїхала жити до Польщі. Відносини у колишньої невістки з його сином були нормальними, тому син нічого й не запідозрив та відпустив [PERSON] разом з матір`ю на відпочинок. Вважає, що ситуація, яка склалась зараз, не свідчить про материнський інстинкт відповідачки, а, на його думку, свідчить про переслідування відповідачкою якихось своїх власних планів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з положенням ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладені вище обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність визначення місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд зауважує, що мати дитини не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Щодо стягнення з відповідачки моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Нормою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем в сумі 50 000 грн. 00 коп., є завищеним, а тому суд вважає, що сума в розмірі 5 000 грн. 00 коп. буде достатньою для відшкодування моральної шкоди. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1 529 грн. 20 коп., який був сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: partial