Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Представник [PERSON] \~-\~адвокат Клименко О.М. звернулася до Франківського районного суду м.Львова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивує тим, що 29 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований в реєстрі за №2234, відповідно до якого позикодавець надала позичальнику грошову позику у сумі 1 384 000 (один мільйон триста вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що на день укладення Договору за курсом НБУ є еквівалентом суми у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів. Відповідно до умов Договору зазначену суму позики відповідач зобов`язався повернути у термін до 29 січня 2021 року. Вказує, що факт одержання суми позики у сумі 1 384 000 (один мільйон триста вісімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що на день укладення Договору за курсом НБУ є еквівалентом суми у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів також підтверджується розпискою, власноручно написаної відповідачем в момент передачі суми позики, а саме 29 липня 2020 року. Зазаначає, що відповідно до приписів Договору позики від 29 липня 2020 року Сторони домовились, що відсотки за користування позикою позичальником становлять 5% від суми позики за кожен місяць користування позикою. У встановлений Договором строк зобов`язання відповідачем не виконані, грошові кошти не повернуто, відсотки не сплачені. Окрім цього, 16.09.2020 року до [PERSON] звернувся [PERSON] із проханням позичити йому, з обов`язком повернути, 10 000 доларів США. Позивачка передала вищевказану суму у готівковій формі, на підтвердження укладеного договору позики відповідачем надано розписку від 16.09.2020 року, в якому зазначено строк повернення позики - 16.10.2020 року, однак станом на день подання позову, відповідач коштів не повернув. Вказує, що неодноразово протягом 2021 - 2023 років зверталась до відповідача з вимогою про повернення позик, однак відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та повністю ігнорував позивачку. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача сукупну заборгованість за договором позики від 29.07.2020 року в розмірі 4 150 481,14 грн., з яких: сума позики - 1 384 000, 00 грн., що на день укладення Договору за курсом НБУ є еквівалентом суми у розмірі 50 000,00 доларів США, - відсотки за користування грошовими коштами ( 5% за кожний місяць) в розмірі 2 076 000,00 грн.; - інфляційні збитки в розмірі 586 396,76 грн.; - штрафні санкції 3% в розмірі 104 084,38 грн.; заборгованість за договором позики у формі розписки від 16.09.2020 року в розмірі 10 000 доларів США, з яких: сума позики - 10 000 доларів США. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак від її представника до суду надійшло клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без їх участі, щодо винесення заочного рішення суду не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судове засідання, в таке не з`явився, відзиву, а також будь-яких інших клопотань не подав, а тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив позивач. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 29.07.2020 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. та зареєстрований в реєстрі за №2234, відповідно до умов якого позивач передала у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність від позивача грошові кошти в сумі 1 384 000 грн., що за взаємною домовленістю сторін складє еквівалент 50 000,00 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк. Відповідно до п.2 вищевказаного Договору позики, сторони погодили, що суму позики позичальник повинен повернути до 29.01.2021 року шляхом передачі готівки, загальну суму у розмірі не меншому, ніж еквівалент 50 000 доларів США згідно курсу обміну, встановленого Національним Банком України, станом на дату повернення позики. Окрім цього, відповідач [PERSON] заборгував позивачці [PERSON] 10000,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 16.09.2020 року. Відповідно до вищевказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачці грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США до 16.10.2020 року. Суд вважає доведеними факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем та невиконання позичальником свого обов`язку щодо повергнення боргу. За приписами статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається з п.3 Договору позики, посвідченого 29.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. та зареєстрованого в реєстрі за №2234, відсотки за користування позикою відповідачем [PERSON] становлять 5% від суми позики за кожен місяць користування позикою. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що він виконав свої зобов`язання за договором позики суду не надав. Відтак, суд вважає, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за договором позики від 29.07.2020 року в розмірі 1384000,00 гривень, що на день укладення договору за курсом НБУ є еквівалентом суми у розмірі 50000,00 доларів США, які він не повернув позивачці станом на день ухвалення рішення суду, а також 2076000,00 грн. відсотків за користування позикою, а також за розпискою від 16.09.2020 року в розмірі 10000,00 доларів США, які він не повернув позивачці. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Окрім цього, правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги вимогу позивачки щодо інфляційних втрат в розмірі 586396,76 грн. та 3% річних в розмірі 104084,38 грн. Відповідач в свою чергу обґрунтованих заперечень щодо вказаних сум суду не надав, відтак такі підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 13420,00 грн.

Outcome: approved