Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

Позов зокрема обґрунтовано тим, що він володіє будинком на праві власності, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним в будинку проживають та зареєстровані: дружина [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Також в будинку проживають без реєстрації: дочка - [PERSON] , [INFO] та її дочка [PERSON] , [INFO] . Позивачем вказано, що останнім часом проживання разом з [PERSON] в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, ніде не працює, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, вимагає гроші на свої потреби. Зовсім не допомагає по господарству. Користується електрикою, газом, але відмовляється оплачувати комунальні послуги. Повністю проживає за рахунок його господарства. Його дружині 13.03.2023 року та 24.04.2023 року довелося викликати поліцію аби захиститись від її нападів. Працівниками поліції по наслідках його заяви відносно [PERSON] 25.06.2023 винесений терміновий заборонний припис терміном на 10 діб. З урахуванням вказаного, просив суд: -виселити [PERSON] з належного йому на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши думку сторін та свідків, дійшов наступного висновку. Так судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № 5 видане на підставі рішення виконкому Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 08.06.1998 року за № 40. Відповідно до довідки виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 217 від 04.07.2023 року, у вказаному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , його дружина [PERSON] [INFO] , та син - [PERSON] [INFO] . З матеріалів справи встановлено, що доньку позивача - [PERSON] [INFO] та її доньку - [PERSON] [INFO] , 14.03.2023 року знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] - за заявою власника. Добровільно відповідач не погоджується виселитися з вказаного житлового будинку, суду пояснила, що майно позивача не псувала, допомагати по господарству не має можливості так як є інвалідом та отримує соціальну допомогу по інвалідності в розмірі 2000 гривень на місяць. Водночас вказувала, що у разі виселення, іншого місця проживання з донькою не мають. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач по справі є донькою позивача та проживає у вказаному будинку з 1986 року по цей час, тобто набула право користування житловим приміщенням як член сім`ї у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбаченою ч. 1 ст. 116 ЖК України. Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до основних положень про докази, закріплених у ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні свідок [PERSON] , який є братом відповідачки вказав, що [PERSON] не допомагає батькам по господарству та психологічно знущається з них. Також зазначив, що відповідачка пошкодила холодильник, бойлер та інші електроприлади. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки, підтвердила слова [PERSON] та вказала, що [PERSON] ніколи не сплачувала комунальні послуги, харчується та готує їжу окремо. В обґрунтування достатності підстав для виселення [PERSON] із житлового будинку, суду також надано: -довідку начальника Кременчуцького РУП ВП № 2 ГУ НП в Полтавській області Шаптали Владислава № Т-127/115/109/01-2023 від 22.06.2023 року, згідно якої впродовж 2022-2023 року до органів поліції 2 рази з приводу вчинення домашнього насильства [PERSON] зверталася [PERSON] у відношенні неї та [PERSON] ; -терміновий заборонний припис серія АА №298468 від 23.06.2023 року терміном на 10 діб, стосовно [PERSON] стосовно постраждалої особи [PERSON] . Водночас, з листа № 08.03-08/57 від 11.07.2023 року Рокитненського старостинського округу, встановлено, що [PERSON] була надана допомога з пошуку житла, яке можна винайняти але [PERSON] , не змогла проживати там з неповнолітньою донькою, мотивуючи тим, що їй не можна працювати по господарству так як вона є інвалідом 2 групи по зору. В подальшому фахівцями відділу охорони здоров`я, праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області запропоновано [PERSON] разом із донькою [PERSON] кімната для проживання в Полтавському обласному центрі матері і дитини, проте сім`я [PERSON] відмовилася від даної пропозиції. Згідно довідки № 7111640 серії 12ААБ [PERSON] є інвалідом по зору з дитинства, згідно висновку про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця, зорове навантаження, праця пов`язана з можливістю поранення очей, перегрівання. Суд зазначає, що ч. 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 ст. 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до пункту 98 постанови Верховного Суду від 04.07.2018 № 653/1096/16-ц виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує загальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При розгляді вказаної справи, суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору, а саме враховує, що при виселенні відповідачки на утриманні якої перебуває малолітня дитина та проживає разом із нею буде порушене право дитини гарантоване міжнародним та національним законодавством. Зважаючи на те, що [PERSON] є донькою позивача та проживає у вказаному житловому будинку понад 35 років, є інвалідом ІІ групи, з нею проживає та перебуває на її утриманні неповнолітня дитина та іншого житла у разі виселення вони не мають, суд доходить висновку, що виселення відповідачки порушуватиме її право на житло відповідно до ст. 8 Конвенції, адже задоволення позову фактично позбавить осіб єдиного житла.

Outcome: dismissed