Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

В червні 2023 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивував тим, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Шлюб між батьками позивача було розірвано, після чого позивач проживав разом з мамою та бабусею з дідусем (батьками матері). [INFO] мати позивача [PERSON] загинула внаслідок ракетного удару військами Російської Федерації по будинку, в якому вони на той час проживали. Після цього позивач проживав разом з бабусею та дідусем, які самостійно займались його вихованням. Однак невдовзі після смерті матері його бабуся та дідусь також померли. [PERSON] зазначав, що після розірвання шлюбу його батько [PERSON] - відповідач по справі, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: участі у вихованні сина не бере, не цікавиться його життям, не відвідує його (жодного разу навіть після смерті матері), не замається його лікуванням, не цікавиться його життям, фізичним та духовним розвитком, ніколи не вітав сина з будь-якими святами, в тому числі і з днем народження, має заборгованість по аліментам. Посилаючись на викладене вважає, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, покинув сина на призволяще, в зв`язку з чим має бути позбавлений батьківських прав щодо нього. Також [PERSON] просить суд стягнути з відповідача аліменти на його користь на власне утримання в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття. Згідно ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21.06.2023 цивільну справу № 477/1484/23 за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради письмовий висновок щодо розв`язання даного спору. 13.11.2023 витребуваний висновок надійшов на адресу суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підтримав в повному обсязі, просив позов в цій частині задовольнити. В частині стягнення з відповідача судових витрат позовні вимоги не підтримав, просив залишити витрати на правничу допомогу за собою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. В судовому засіданні 30.10.2023 відповідач позов визнав. 30.10.2023 на адресу суду від [PERSON] надійшла заява, згідно якої він позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів визнає в повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності. Представник Служби у справах дітей Адміністрації Ленінського району в судове засідання не з`явився, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради - Тіщенко Г.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та позицію органу, викладену у висновку від 13.11.2023. Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи зазначені положення діючого законодавства та приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у справі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 4). У відповідності до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі № 2-326 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 30 % від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане виконавче провадження перебувало на примусовому виконанні (а.с. 16, 17), проте в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків по утриманню сина у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 03.07.2015 шлюб між батьками позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 5). Після розірвання шлюбу між батьками позивача він, його мати, а також батьки матері спільно проживали за адресою: [ADDRESS] . 07.08.2015 мати позивача [PERSON] повторно уклала шлюб, після чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с. 19). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , складеного комісією Служби у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради 26.02.2023, умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, присутня побутова техніка, їжа в наявності, чисто, для дитини створені умови проживання, він має окрему кімнату, комп`ютер, ноутбук, столик, крісло, диван, шафу, одяг по сезону (а.с. 10). Відповідно до повідомлення Міської дитячої поліклініки № 2 від 03.11.2009 за вих. № 312 [PERSON] , [INFO] , перебуває на диспансерному обліку у імунолога ОДЛ з діагнозом: інфікованість токсоплазмозом, лімфаденопатія, а також у невролога з приводу неврозу, невропатії, та у педіатра з діагнозом дальнозоркість 1 ступеня, деформація грудної клітини (а.с. 12). Згідно повідомлення Миколаївської ЗОШ І-ІІ ступенів № 20 від 27.02.2023 [PERSON] навчався у вказаній школі з першого класу, за станом здоров`я, медичними і психологічними показниками перебував на індивідуальній формі навчання. Роман доброзичливий, дисциплінований, ввічливо поводиться з дітьми та дорослими. Мати, [PERSON] , постійно приймає участь у вихованні сина, цікавиться його навчанням, дослухається до порад вчителів. Батько, [PERSON] , не брав ніякої участі у вихованні сина, жодного разу його ніхто не бачив у школі, додзвонитись до нього немає можливості. У відповідності до характеристики Миколаївського професійного промислового ліцею від 27.02.2023 за вих. № 74 [PERSON] навчається в ліцеї з 01.09.2022 за професією кухар, бармен. За характером [PERSON] спокійний, врівноважений, доброзичливий, реакція на критику адекватна, має друзів. Батько [PERSON] у вихованні [PERSON] участі не бере, жодного разу не виходив на зв`язок з класним керівником та майстром виробничого навчання. [PERSON] мешкає з бабусею, [PERSON] , яка надає належну увагу вихованню онука (а.с. 13). Згідно довідки-характеристики ОСББ «Рубін - 30А» від 09.03.2023 за вих. № 16 [PERSON] за адресою [ADDRESS] , мешкав разом з матір`ю [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] , родина дружня, хазяйновита, дитина вихована, охайно одягнута, зі старшими та підлітками поводить себе ввічливо. Зі слів сусідів, впродовж тривалого часу батько дитини з ним не мешкає, не спілкується з [PERSON] , матеріально його не підтримує, вихованням не займається (а.с. 14). [INFO] [PERSON] померла внаслідок обстрілу міста Миколаєва військами Російської Федерації (а.с. 18). Після смерті матері позивач [PERSON] проживав разом зі своєю бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] (а.с. 62), та [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Після смерті матері позивача, а також після смерті його дідуся та бабусі, відповідач [PERSON] вихованням сина не займався, участі в його утриманні не приймав, його життям, духовним та фізичним розвитком не цікавився. На даний час позивач проживає самостійно під наглядом своєї тітки, яка є дружиною брата матері позивача. Згідно висновку Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 13.11.2023 вказаний орган вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обов`язками матері та батька. Частиною 2 ст. 152 СК України передбачено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Після з`ясування всіх обставин справи суд вважає, що поведінка батька дитини - [PERSON] , суперечить вимогам ст.ст. 150, 152 СК України, та порушує право дитини на належне батьківське виховання, фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Частиною 4 ст. 155 СК України регламентовано, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 зазначеної Постанови, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено, що батько дитини не приймав жодної участі у житті дитини протягом тривалого часу - не піклувався про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкувався з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до його внутрішнього світу; не створював умов для отримання ним освіти. Батько не підтримував спілкування із сином навіть після смерті його матері. Він не цікавився, де та з ким проживає дитина, як вона харчується, чи є нього одяг, чи відвідує він начальний заклад, чи отримує лікування в разі такої необхідності. [PERSON] не надавав коштів на утримання свого сина. Тобто відповідач абсолютно самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] , він не намагався зустрічатися із сином, налагодити із ним контакт; не надавав кошти на його утримання, не звертався до закладу освіти з метою встановлення потреб дитини. За таких обставин суд вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків є усвідомленою, змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо; вбачається вина [PERSON] у невиконанні ним своїх обов`язків по відношенню до сина. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини". На підставі наявних у матеріалах справи доказів суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню, оскільки позивачем доведено наявність свідомих дій відповідача щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до сина [PERSON] , який з ним не спілкується, не забезпечує його матеріально, ухиляється від виконання обов`язків по його вихованню, не проявляє батьківської турботи та інтересу до розвитку та внутрішнього світу дитини, що встановлено висновком органу опіки та піклування. На переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав насамперед слугує захисту прав та інтересів дитини. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав При вирішенні позовної вимоги про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Приписами статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, оцінивши в сукупності наявні в справі докази, враховуючи положення статей 166 та 182 СК України, та те, що відповідач є працездатною особою, відомості щодо знаходження на його утриманні інших осіб в матеріалах справи відсутні, добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає, позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 20.06.2023 і до досягнення [PERSON] повноліття. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн., оскільки позивач був звільнений від такої сплати при подачі позову. Відповідно до ч. 8 ст. 141 УПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У позовній заяви позивачем [PERSON] було заявлено вимогу (п.3) про стягнення з відповідача судових витрат. На питання суду позивач пояснив, що поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Проте доказів на підтвердження понесення таких витрат до матеріалів справи не долучено, заяви про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів не здійснено, а навпаки у судовому засіданні 01.12.2023 позивачем зазначено, що позивач бажає залишити такі витрати за собою. За таких обставин, враховуючи принцип дистозитивності, суд не вбачає підстав для розподілу таких витрат відповідно до ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved