Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

У березні 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва звернулась [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 1), в інтересах якої діє законний представник - [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 3), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 4, а разом відповідачі), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Нікітенко Ю. М., про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з листопада 2016 року проживала з [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) як чоловік та жінка на території садівничого товариства «Гідромеханізатор-2» Дарницького району м. Києва на ділянці [ADDRESS] , мали спільний побут та вели спільне господарств, подорожували, у тому числі за кордон. У період спільного проживання у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] до 27 січня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому позивачка та [PERSON] не реєстрували шлюб. [PERSON] не проживав із своєю дружиною [PERSON] , спільний побут не вели, а майнові відносини вирішили у позасудовому порядку, згідно шлюбного договору від 16 грудня 2016 року. У подальшому, 06 жовтня 2020 року [PERSON] уклав із позивачкою шлюб. [INFO] [PERSON] помер. Таким чином позивачка фактично проживала однією сім`єю разом із [PERSON] без шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, хоча фактично вели спільне господарство з листопада 2016 року та у подальшому проживала з ним у шлюбі до моменту його смерті. Під час фактичних шлюбних відносин позивачки з [PERSON] , ними було набуто квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Оскільки відсутній заповіт, є спадкоємці за законом (відповідачі), то виникає спір про право власності на майно, набуте за час спільного проживання позивачки та [PERSON] до відповідачів. З урахуванням викладеного [PERSON] просила суд визнати факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року. Визнати майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] таким, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06 липня 2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, від останнього надійшла заява у якій він просив суд проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] також в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи містяться їх заяви, в яких вони позов визнали, просили його задовольнити та здійснювати розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість у розгляді іншої справи, проте жодних доказів цього не надав. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, представниками позивача та відповідачів [PERSON] , [PERSON] надіслані на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, а також врахувавши відсутність доказів наявності поважних причин неявки у судове засідання представника відповідача [PERSON] та враховуючи строки розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про день та час судового засідання. Суд, заслухавши представників сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних відстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 грудня 2021 року. Що стосується встановлення факту проживання позивачки з спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, суд виходить із наступного. Відповідно до вимог статті 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За приписами статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95 р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В даній справі вимоги щодо визнання майна померлого спільним сумісним майном подружжя, є похідними від встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та які пов`язані з вирішенням спору про право. Стаття 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Отже, для визначення права на спільну сумісну власність є необхідність визначити проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, підтверджується наступними доказами та встановленими судом обставинами. Згідно довідки від 16 січня 2022 року № 16/01 [PERSON] разом із [PERSON] постійно спільно проживали за однією адресою, а саме у домоволодінні на території СТ «Гідромеханізатор-2» [ADDRESS]. Установлено, що у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Про спільне проживання у вказаний період також свідчать надані позивачкою фотокартки зроблені в різний період життя, копії, договори про туристичні тури, що свідчить про спільні подорожі. Батьки померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (відповідачі по справі) надали письмові показання, що приблизно з 2016 року [PERSON] почала проживати з їхнім сином однією сім`єю як чоловік і жінка та вести спільне господарство. Разом проживали увесь час до смерті [PERSON] . Зазначали, що [PERSON] надавала кошти на придбання спірних квартир. Крім того, [PERSON] та [PERSON] 06 жовтня 2020 року офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 жовтня 2020 року серії [NUMBER] . Аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окрема так і в сукупності між собою, суд вважає доведеним те, що позивачка із [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено, в тому числі показаннями батьків останнього, які узгоджуються як між собою, так і з іншими наявними у справі доказами та не були спростовані відповідачами під час розгляду справи. Щодо факту набуття за час спільного проживання спірного майна слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Позивачка зазначає, що за час спільного проживання з [PERSON] вона здійснювала підприємницьку діяльність, доходи від якої використовувались для формування спільного бюджету подружжя, а в подальшому придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї. Установлено, що на ім`я [PERSON] було придбано наступне майно: згідно договору купівлі-продажу від 20 липня 2017 року квартира [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира [ADDRESS] . З копії матеріалів спадкової справи вбачається, що до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись позивачка, як дружина, яка діє в своїх інтересах та в інтересах сина [PERSON] , а також батьки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , діти від першого шлюбу [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи наведене, а також приймаючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання позивачки та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період із 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року включно, тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, а також факт набуття за час спільного проживання спірного майна. Також, приймаючи до уваги наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що спірне майно було придбано за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, що не було спростовано стороною відповідачів. Згідно частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача переконливими доказами спростовані не були, а відтак суд вважає позовні вимоги законними, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5 368 грн судового збору (за п`ятьма вимогами немайнового характеру), тобто по 1 342 грн з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: approved