Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фіктивністю. В позовній заяві зазначає, що її матір - [PERSON] , яка померла [INFO] перебувала в шлюбі [PERSON] з 21.08.2004 року. Таким чином, [PERSON] став її відчимом. Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.07.2014 року по справі №367/2519/14-ц зазначений шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, [PERSON] звернувся до суду з позовом до неї та її матері про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.03.2017 по справі № 367/969/17 (провадження № 2/367/1559/2017) у задоволенні зазначеного позову [PERSON] було відмовлено. 17.11.2017 [PERSON] подарував будинок за адресою: [ADDRESS] , житловою площею: 29,10кв. м., загальною площею: 61,10кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1380093532109) [PERSON] . Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.05.2019 № 165596448 право власності на будинок з 17.11.2017 було зареєстровано за [PERSON] . Після чого, [PERSON] 20.12.2017 звернувся з позовом до Ірпінського суду Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення її з будинку. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Про фіктивність оспорюваного договору дарування свідчать наступні обставини. Як вищезазначено, [PERSON] за допомогою суду вже намагався її виселити з будинку. Проте, у задоволенні зазначеного позову йому було відмовлено, оскільки іншого житла у неї на праві власності немає, то, вона і надалі має необхідність у користуванні будинком. Проте, з метою її виселення з будинку, [PERSON] домовився з [PERSON] про укладення оспорюванного договору дарування. Що надало можливість [PERSON] створити правову підставу для звернення за допомогою [PERSON] до суду з вищезазначеним позовом про позбавлення її права на користування будинком. Отже, оспорюваний договір дарування порушує її право на користування будинком на підставі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української PCP. Проте, після укладення 17.11.2017 договору дарування, будинком продовжує користуватися [PERSON] , який робить у ньому ремонт. [PERSON] у будинку не проживає. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки. Згідно з довідкою КП «Управління житлово-комунального господарства «Гостомель» від 01.01.2018 № 63 у будинку зареєстровані та проживають, вона з 24.02.2005 та [PERSON] з 10.05.2002. [PERSON] є для [PERSON] чужою людиною, адже у будь - яких родинних стосунках з ним не перебуває. Також, з метою створення умов, що унеможливлюють її проживання у будинку, [PERSON] було вчинено злочин - 14.12.2018 останнім було викрадено з будинку майно яке їй належить на праві власності - ванну, бойлер та коври. У зв`язку з чим Ірпінським відділом поліції було порушено кримінальне провадження № 12018110040002480 за ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується витягом з ЄДРДР від 15.12.2018. Таким чином, укладаючи оспорюваний договір дарування, умисел, воля та ціль відповідачів, були спрямовані не на реальне настання правових наслідків, а на штучне створення юридичних підстав для її виселення з будинку. Отже, [PERSON] та [PERSON] , мали іншу мету, ніж перехід права власності на будинок. Оскільки, відповідачі своїми діями намагаються ввести її та третіх осіб в оману щодо своїх дійсних намірів, то договір дарування будинку має фіктивний характер. Просить суд визнати договір дарування [PERSON] будинку від 17.11.2017 за адресою: [ADDRESS] , житловою площею: 29,10кв. м., загальною площею: 61,10кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1380093532109) на користь [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у реєстрі за № 3082, недійсним у зв`язку з його фіктивністю та стягнути солідарно з відповідачів - [PERSON] та [PERSON] на її користь судовий збір у сумі: 768,40 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнає, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи без його участі суду не надав, причини неявки за викликом суду не повідомив. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку укладеного 17 листопада 2017 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3082, дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Згідно п. 2 вказаного договору право власності на житловий будинок, що відчужується, підтверджується, договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області 25 вересня 2001 року за реєстр. № 1510. Згідно п. 6 вказаного договору за твердженням дарувальника, житловий будинок, на момент укладання ним цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, в тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також будь-яких прав на нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб він не внесений. У будинку, не зареєстроване місце проживання дітей та інших осіб, ніхто з дітей не має права на користування ним. Зазначена обставина підтверджується довідкою № 2200 виданою КП «Управління житлово-комунального господарства «Гостомель» Гостомельської селищної ради 16 листопада 2017 року. Згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.05.2019 житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 61,1кв.м., житловою площею 29,1кв.м. на праві приватної власності належить [PERSON] , підстава виникнення права власності : договір дарування від 17.11.2017 року. Згідно довідки від 15.08.2018 року КП «Ірпіньводоканал», виданої власнику [PERSON] вбачається, що проживає за адресою [ADDRESS] не є їх абонентом, послугами водоканалу не користується. Згідно довідки № 6342 від 15.08.2018 р. Києво-Святошинського ТВР ТОВ «Київоблгаз Збут» [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] : за даною адресою газопостачання відсутнє, особовий рахунок не відкрито. Згідно листа ПАТ «Київобленерго» від 24.09.2019 № 957 23.11.2018р. між Товариством та [PERSON] , в інтересах якого діяв [PERSON] ,за адресою: [ADDRESS] укладено договір № 200556928 про користування електричною енергією. Відомості про осіб, які сплачували рахунки за електроенергію в Товаристві відсутні. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Позивач, звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору дарування, стороною якого вона не була, у зв`язку з його фіктивністю, зазначає, що оспорюваним договором було порушено її право на користування будинком на підставі ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР. Судом встановлено, що [PERSON] 24.02.2005 року була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , як член сім`ї [PERSON] , оскільки остання була донькою [PERSON] (дружини [PERSON] ), що знайшло підтвердження у наступних документах: копії довідки КП УЖКГ «Гостомель» Гостомельської селищної ради» від січня 2018 року № 63, копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , копії свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , крім того, даний факт не заперечує і не спростовує відповідач по справі [PERSON] . Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Юридичним наслідком укладення договору дарування є припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору, та виникнення права власності на нього у обдарованої особи. Тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин (ч. 3 ст. 215 ЦК України)). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). Одними із обставинами, які можуть свідчити про відсутність волевиявлення на укладення договору дарування житла, є: наявність у дарувальника спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження проживання у спірному будинку після укладення договору дарування. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Юридичним наслідком укладення договору дарування є припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору, та виникнення права власності на нього у обдарованої особи. Тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання. Судом встановлено, що [PERSON] , як обдарований оформив своє право власності на вище зазначене майно, а саме: будинок [ADDRESS] . Крім того, він звертається до суду щодо захисту свого права, як власника придбаного житлового будинку з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, оскільки, після отримання вказаного житла в подарунок, виявив факт проживання та реєстрації у ньому відповідача - [PERSON] , сторонньої особи для нього. Суд не бере до уваги пояснення позивача, про те, що [PERSON] не проживає в придбаному будинку [ADDRESS] та не зареєстрований в ньому, оскільки дані факти не є підтвердженням того, що [PERSON] мав інші цілі, ніж ті, що передбачені договором дарування, а саме: припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору, та виникнення права власності на нього у обдарованої особи. Позивачем не надано жодних належних письмових доказів того, що [PERSON] реально не прийняв подароване майно, а саме: будинок [ADDRESS] у свою власність. Тому стверджувати, що відповідач [PERSON] не користується своїм правом власності на вказаний вище придбаний будинок немає підстав. Не подано позивачем і жодного належного доказу щодо продовження користування будинком, а саме: проведення останнім у ньому ремонту, після укладання спірного договору дарування та доказів того, що у відповідача [PERSON] будинок [ADDRESS] є єдиним. Факт реєстрації [PERSON] , в житловому приміщенні: будинку [ADDRESS] не є підтвердженням того, що [PERSON] проживає по місцю реєстрації. Подані позивачем копії протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується, від 12.10.2019 року, пояснення [PERSON] від 12.10.2019 року, висновок про відсутність кримінального правопорушення від 28.10.2019 року, судом не береться, до огляду, оскільки, не мають ніякого відношення до позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. В поданих копіях документів не міститься жодної інформації, щодо власника житлового будинку [ADDRESS] , та його пояснень з приводу зазначеної події, з зазначених пояснень, опитаного [PERSON] не вбачається, відсутність в нього наміру створити юридичні наслідки по спірному договору даруванню. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, суд прийшов до висновку, про те, що судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] має право на користування зазначеним вище будинком на підставі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР та вказане право не виконується власником вказаного вище будинку, однак [PERSON] , яка звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, не довела суду відсутність в учасників ( [PERSON] та [PERSON] ) правочину (договору дарування від 17.11.2017 року) наміру створити юридичні наслідки передбачені спірним договором дарування, за таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed