Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У \~жовтні 2021\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ДЖЕРЕЛО»,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору:\~ [PERSON] ,\~про визнання\~права власності,\~в якому\~просить суд визнати право власності на майнові права [PERSON] , а саме, на об`єкт нерухомості металевий ангар № 2, розташований за адресою: [ADDRESS] , територія птахоферми, що знаходиться на балансі ТОВ «ДЖЕРЕЛО». В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором позики № 2 від 17 серпня 2016 року у сумі 226274 (двісті двадцять шість тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 25 коп., яка складається з 200 000 грн. - основного боргу, 7134 грн. 25 коп. - 3% річних від простроченої суми, 19140 грн. - інфляційних витрат. Рішенням суду встановлено, що договір позики № 2 від 17 серпня 2016 року був укладений між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] , яка, як директор, діяла від імені ТОВ "Джерело", (позичальник), відповідно до якого сторони передбачили, що у разі несвоєчасного повернення позики із-за відсутності грошових коштів, розрахунок за цим договором буде здійснюватися, основними засобами, зазначеними на балансі ТОВ "Джерело" (металевий ангар №2, розташований за адресою: [ADDRESS] , територія птахоферми) при згоді позичальника, який має право з цього моменту розпочати юридичне переоформлення металевого ангару № 2 у приватну власність позикодавця. Тому, вважає, що має право на визнання за нею права власності на зазначений об`єкт нерухомості. У зв`язку з чим, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, відповідно до наданої заяви, просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити на підставах та доводах, зазначених у позові. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Представник відповідача ТОВ «ДЖЕРЕЛО», третя особа - [PERSON] до суду не з`явилися, були повідомлені належним чином про розгляд справи, проте, причини неявки суду не відомі. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року, по цивільній справі № 205/4300/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю Джерело про стягнення грошових коштів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором позики № 2 від 17 серпня 2016 року у сумі 226274 (двісті двадцять шість тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 25 коп., яка складається з 200 000 грн. - основного боргу, 7134 грн. 25 коп. - 3% річних від простроченої суми, 19140 грн. - інфляційних витрат; судові витрати по справі. У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. В обґрунтування зазначеного рішення суду, суддя посилалася на те, що [PERSON] , яка працює директором юридичної особи ТОВ «Джерело», не виконала свої зобов`язання за договором позики № 2 від 17 серпня 2016 року, чим утворила заборгованість за зазначеним договором, яка і підлягала стягненню на користь [PERSON] . Крім того, судом при розгляді цивільної справи № 205/4300/18, встановлено наступне. 17 серпня 2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] , яка як директор діяла від імені ТОВ "Джерело", (позичальник) був укладений договір позики №2 відповідно до умов якого, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові гроші в сумі 200000 грн. Передачу грошей було здійснено під час підписання цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує отримання ним від позикодавця грошової суми у зазначеному вище розмірі без написання окремої розписки, договір є безпроцентним, повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 17 серпня 2017 року (пункти 1,2,3 договору позики). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є керівником органу управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело" та має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності у тому числі підписувати договори. Згідно п. 5 договору позики позичальник підтверджує позикодавцеві, що отримана сума буде використана для подальшого розвитку бізнесу та поповнення поголів`я птиці. Тобто, грошові кошти отримані від позивача призначались ТОВ "Джерело" для здійснення підприємницької діяльність з метою одержання прибутку. Позичальник підтвердив позикодавцеві, що при несвоєчасному поверненні позики із-за відсутності грошових коштів розрахунок буде здійснюватися, основними засобами, зазначеними на балансі ТОВ "Джерело" (металевий ангар №2, розташований за адресою: [ADDRESS] , територія птахоферми) при згоді позичальника, який має право з цього моменту розпочати юридичне переоформлення металевого ангару №2 у приватну власність позикодавця. Для цього позичальник зобов`язаний, згідно умови договору позики, передати всі необхідні документи та провести незалежну експерту оцінку Металевого ангару №2, та протокол згоди співвласників ТОВ "Джерело" на відчуження основних засобів металевого ангару. (п.6 договору позики). Заочне рішення суду набрало законної сили 02.07.2019 року. Крім того, як вбачається з постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року по цивільній справі\~№ 205/4300/18 за скаргою [PERSON] на бездіяльність державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пузанової Олександри Мар`янівни, заінтересована особа: [PERSON] , на виконанні у Павлоградському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (державний виконавець Пузанова О.М.) знаходиться на виконанні виконавчий лист № 205/4300/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 228536,99 грн., ВП № 59809972, що підтверджується інформацією з АСВП від 06.08.2021, та державним виконавцем здійснюються примусові заходи щодо виконання вищезазначеного рішення суду. Вищезазначене свідчить про те, що на даний час між [PERSON] , як стягувачем, та [PERSON] , як боржником, тривають правовідносини з приводу примусового виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року. Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Згідно з ч.1, п.1 ч. 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб (п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»). За змістом ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Згідно з частинами 3, 4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Частиною 10 ст. 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. У Рішенні\~Конституційного Суду\~України від\~13\~грудня 2012\~року №18-рп/2012\~зазначено,\~що обов`язкове\~виконання судового\~рішення є\~необхідною умовою\~реалізації конституційного\~права кожного\~на судовий\~захист,\~тому держава\~не може\~ухилятися від\~виконання свого\~позитивного обов`язку\~щодо забезпечення\~виконання судового\~рішення задля\~реального захисту\~та відновлення\~захищених судом\~прав і\~свобод,\~законних інтересів\~фізичних та\~юридичних осіб,\~суспільства,\~держави.\~Позитивний обов`язок\~держави щодо\~забезпечення виконання\~судового рішення\~передбачає створення\~належних національних\~організаційно-правових\~механізмів реалізації\~права на\~виконання судового\~рішення,\~здатних гарантувати\~здійснення цього\~права та\~обов`язковість\~судових рішень,\~які набрали\~законної сили,\~що неможливо\~без їх\~повного та\~своєчасного виконання. Позивачка, звертаючись до суду з позовом до ТОВ «Джерело» про визнання права власності, посилається на договір позики № 2 від 17 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] , яка, як директор, діяла від імені ТОВ "Джерело", (позичальник), відповідно до якого сторони передбачили, що у разі несвоєчасного повернення позики із-за відсутності грошових коштів, розрахунок за цим договором буде здійснюватися, основними засобами, зазначеними на балансі ТОВ "Джерело" (металевий ангар №2, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Слов`янська, буд. 40, територія птахоферми) при згоді позичальника, який має право з цього моменту розпочати юридичне переоформлення металевого ангару №2 у приватну власність позикодавця. Зазначене свідчить про те, що за своєю правовою природою, у правовідносинах за договором позики № 2 від 17 серпня 2016 року, має місце забезпечення виконання боргового зобов`язання, за договором позики, у вигляді певного нерухомого майна. Проте, відповідно до положень параграфу 6 глави 49 Цивільного Кодексу України, сторони не дотримались, визначених законом, вимог щодо належного оформлення забезпечення виконання зобов`язання, яке у майбутньому, у передбаченому законом порядку, надавало б право позикодавцю звернути стягнення на предмет застави. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості ( ст. 1046 ЦК України). Тоді як, підстави набуття права власності чітко визначені діючим законодавством, та не можуть випливати із договору позики, предметом якого є грошові кошти. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Наведе свідчить про те, що у позивачки відсутні законні підстави для визнання права власності у судовому порядку. З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕРЕЛО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання права власності слід відмовити. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed