Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до керівника Жашківського ліцею №2 Жашківської міської ради Черкаської області Рижук Людмили Олегівни про поновлення трудових прав на роботі, відновлення права на щорічну відпустку для педагогічних працівників і виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позов позивач зазначає, що вона працювала вчителем англійської мови у Жашківському ліцею № 2 Жашківської міської ради Черкаської області з 02.09.2022 року (наказ № 28-К від 01.09.2022). У вересні 2022 року [PERSON] написала заяву про призначення її на посаду вчителя англійської мови такого змісту : «Прошу призначити мене на посаду вчителя англійської мови на період тимчасової непрацездатності [PERSON] у зв`язку з вагітністю і пологами з 02.09.2022». Відтак терміном дії трудового договору був визначений факт виходу основного педагогічного працівника. 04.01.2023 року [PERSON] закрила позивача у своєму кабінеті та методом психологічного та економічного тиску змусила її написати нову заяву з таким змістом : «Прошу призначити мене на посаду вчителя англійської на період відпустки по огляду за дитиною до трьохрічного віку основного працівника [PERSON] до кінця навчального року з 05.01.2023 року по 31.05.2023 року». 04.01.2023 року був виданий наказ про повторне призначення позивача на посаду вчителя англійської мови без попереднього про звільнення. На думку позивача дані дії [PERSON] є неправомірними відповідно до ст. 29, ст. 36 КзпП та відповідно ст. 22 КзпП, директор ліцею вчинила пряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припинені трудового договору. 10.05.2023 року о 13:30 [PERSON] викликала [PERSON] в кабінет секретаря і закрила цей кабінет зсередини. Протягом наступної години вона чинила щодо позивача психологічне та економічне насильство змушувала її написати заяву на звільнення за власним бажанням. Дії відповідачки були аналогічними до тих, які вона чинила тоді, коли примушувала позивачку написати заяву про призначення її на посаду вчителя англійської мови від 04.01.2023 року. На основі вищевикладеного, наказом від 22.05.2023 року № 13-К «Про звільнення [PERSON] », підставою якого слугує заява від 04.01.2023, написана під примусом відповідачки всупереч трудовому договорі, укладеному 01.09.2022 року, позивач вважає нелегітимним. 10.05.2023 року [PERSON] змушувала [PERSON] написати заяву про звільнення за власним бажанням, погрожувала позбавити її права на щорічну відпустку, гарантовану Законом України «Про відпустки» та на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, що передбачена педагогічним працівникам та науково-педагогічним працівникам, відповідно до пп.1 ст. 57 Закону «Про освіту « від 05.09.2017 р. № 2145. Директор ліцею [PERSON] реалізувала свою погрозу і позбавила позивача права па щорічну відпустку та виплат допомоги на оздоровлення, обґрунтовуючи це усно тим, що трудові відносини між ними існують лише з 04.01.2023 року до 31.05.2023 (5 місяців), хоча, на думку позивача, вона працювала вчителем англійської мови у ліцеї з 01.09.2022 року до 31.05.2023 (9 місяців). Такі дії директора мають злочинний характер, адже відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про відпустки» працівник має право на щорічні відпустки повної тривалості у перший рік роботи після закінчення 6 місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості (ст. 83 Кодексу законів про працю України). Отже, дії директора ліцею були не лише спрямованими на те щоб унеможливити отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості, а й з метою приховати 4 місяці її роботи на посаді вчителя англійської мови в ліцеї, а відтак - позбавити її права на щорічну відпустку і гарантовані законодавством України виплати. 03.05.2023 року, з метою психологічного тиску на позивача, директор ліцею всупереч визначеному Колективним договором порядку, без підстав, вчасного попередження, без згоди позивача, змусила провести три відкриті уроки за один навчальний день, погрожуючи, що вона робитиме так і надалі. Позивач зазначає, що вона є єдиний педагогічним працівником ліцею, якого змушувала адміністрація школи майже щотижня проводити відкриті уроки протягом всього навчального року, хоча зазвичай в ліцеях молодих спеціалістів запрошують на відкриті уроки інших вчителів, аби ті переймали таким чином педагогічний досвід старших колег. Отже, такі дії [PERSON] можна вважати додатковим психологічним тиском на позивача, а також розглядати як форму мобінгу. Майже кожен відкритий урок [PERSON] гостро критикувався і розцінювався як малоефективний. Спеціальної комісії для визначення ефективності робити позивачки не було організовано. На прохання [PERSON] надати письмові підстави та письмові оцінки її уроків неодноразово були відхилені керівництвом ліцею. Директор ліцею не надавала відповідь на е-запит позивачки на доступ до публічної інформації від 31.05.2023 року. На думку позивача, відповідач своїми діями порушила її право, прописане в посадовій інструкції вчителя англійської мови, затвердженої директором закладу 4 серпня 2021 року, а саме пункт 3.3. Право ознайомлюватися зі скаргами та іншими документами, що містять оцінку його діяльності, і давати свої пояснення, не надала на зазначений запит відповіді в строки, установлені ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інфоромації». [PERSON] неодноразово привселюдно дискримінувала [PERSON] на робочому місці за її вік, за те, що вона є молодим спеціалістом, зокрема це відбувалось перед учнями, і на основі цих дискримінаційних суджень звинувачувала її в професійній неспроможності. Ці дії були спробою дискредитувати авторитет позивача, як вчителя і зашкодити її діловій репутації; систематичного завдавала їй тиски на робочому місці. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулася до суду та просила забезпечити відновлення її порушеного права на щорічну відпустку та отримання гарантованих виплат допомоги на оздоровлення; отримання грошової компенсація за невикористані нею дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості; скасувати наказ від 22.05.2023 року № 13-К «Про звільнення [PERSON] », визнати недійсним трудовий договір від 04.01.2023, на підставі якого він базується; забезпечити виплату вихідної допомоги у розмірі її тримісячного середнього заробітку (зміни до ч. 1 ст. 44 КЗпП), що передбачається при припиненні трудового договору внаслідок вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника; відповідно до ст. 237-1 КЗпП зобов`язати директора ліцею [PERSON] відшкодувати моральну шкоду в розмірі шестимісячного заробітку позивачки; відповідно до ст. 36 Закону № 108 КЗпП притягнути директора ліцею [PERSON] до адміністративної відповідальності згідно із чинним законодавством за порушення законодавства про оплату праці; відповідно до статті 173-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вчинення мобінгу (цькування) працівника - притягнути директора ліцею [PERSON] до адміністративної відповідальність за вчинення мобінгу стосовно позивача; притягнути до адміністративної відповідальності за ненадання інформації та надання неповної інформації за ч. 1 статті 212-3 КУпАП [PERSON] ; притягнути до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 41 КУпАП, порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, виплата її не в повному обсязі, а також інші порушення вимог законодавства про працю тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності від 30 до 100 н. м. д. г; притягнути до матеріальної відповідальності відповідно до абзацу 4 ч. 2 ст. 65 КЗпП України за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі тягне за собою накладення штрафу у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення. Ухвалою суду від 10.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. \~ \~ \~ \~28.08.2023 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд в задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що відповідно до позовної вимоги вона є відповідачем по справі, як керівник Жашківського ліцею № 2 Жашківської міської ради. Проте відповідачем повинен бути заклад, в якому працювала позивачка - Жашківський ліцей № 2 Жашківської міської ради. \~ \~ \~ \~04.09.2023 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив (заперечення) у якому вона просила позов задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 07.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала повністю та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, при цьому до суду направила заяву про слухання справи у її відсутності. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши письмові докази, відтворивши аудіозапис на диску, суд дійшов такого висновку. 04.01.2023 року позивач [PERSON] на ім`я директора Жашківського ліцею № 2 [PERSON] подала заяву про призначення її на посаду вчителя англійської мови на період відпустки по догляду за дитиною до трьохрічного віку основного працівника [PERSON] до кінця навчального року з 05.01.2023 по 31.05.2023 року (а.с.18). Згідно копії наказу № 2-К від 04.01.2023 року призначено [PERSON] на посаду вчителя англійської мови на період відпустки по догляду за дитиною до трьохрічного віку основного працівника [PERSON] до кінця навчального року з 05.01.2023 по 31.05.2023. Підстава : заява [PERSON] (а.с.19). Відповідно до наказу від 22.05.2023 року № 13-К, звільнено [PERSON] з посади вчителя англійської мови в зв`язку з закінченням строку трудового договору 31.05.2023 року та прийнято рішення про виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості 42 дні (а.с.20). Згідно повідомлення № 72 від 29.05.2023 року, [PERSON] повідомлено, що її було прийнято на роботу відповідно до наказу від 04.01.2023 № 2-К « Про призначення [PERSON] » на період декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] виявила бажання у формі заяви про переривання декретної відпустки і з 01.06.2023 року вона приступає до роботи, трудовий договір розривається, оскільки він є строковим 31.05.2023 року (а.с.21). Відповідно до довідки, виданої відділом освіти Жашківської міської ради Черкаської області № 413 від 01.06.2023 року, заробіток [PERSON] з вересня 2022 по травень 2023 року становить 73082 (сімдесят три тисячі вісімдесят дві) гривні 46 коп (а.с.22). Згідно заяви [PERSON] , адресованої директору Жашківського ліцею № 2 Жашківської міської ради Черкаської області Рижук Л.О., 29.05.2023 року [PERSON] користуючись правом на щорічну гарантовану ЗУ «Про відпустки», просила надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення, що передбачена педагогічним працівникам. (а.с.27). Відповідно до відповіді на заяву [PERSON] , директор Жашківського ліцею № 2 Жашківської міської ради Черкаської області [PERSON] повідомила, що відповідно до п. 1 ст. 57 ЗУ «Про освіту» держава забезпечує виплату педагогічним і науково педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу при наданні щорічної відпустки (а.с.29). 01.09.2022 року позивач [PERSON] на ім`я директора Жашківського ліцею № 2 [PERSON] написала заяву про призначення її на посаду вчителя англійської мови на період тимчасової непрацездатності [PERSON] у зв`язку з вагітністю та пологами з вересня 2022 року (а.с.130). Відповідно до наказу № 28-К від 01.09.2022 року, [PERSON] призначено на посаду вчителя англійської мови у зв`язку з вагітністю та пологами основного працівника [PERSON] терміном 126 днів з 02 вересня 2022 року по 04 січня 2023 року (а.с.131). Згідно заяви [PERSON] від 25.05.2023 року, остання просила перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 01.06.2023 р. (а.с.135). Відповідно до наказу № 14-К від 01.06.2023, перервано [PERSON] , вчителю англійської мови, відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з [INFO] (а.с.136). У ході судового розгляду були допитані свідки зі сторони позивача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що директор школи [PERSON] незаконно звільняє всіх працівників школи. Так само звільняла позивачку, як і її. Відповідач постійно принижувала працівників, ображала, підвищувала тон, кричала. Закривала у кабінеті і примушувала підписувати неправдиві документи. Протягом трьох років роботи відповідача сім працівників звільнилося та багато дітей перевелися до інших шкіл. [PERSON] постійно здійснювала мобінг над працівниками. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її діти відвідували навчальний заклад № 2 Жашківської міської ради. Стосовно звільнення позивача із місця роботи їй нічого не відомо. Лише відомо ті факти, що її діти відмовлялися ходити до школи у зв`язку з тим, що [PERSON] образила її дочку, а сина вдарила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач зверталася до нього за допомогою у відновленні справедливості з відповідачкою, щоб захистити її честь і гідність. [PERSON] вчинила незаконні дії відносно нього, коли він прийшов до школи, вона його вигнала, назвавши його «ніким». Свідок підтверджує, що відповідач безпідставно звинувачувала позивача у неіснуючим порушеннях. Два роки тому до нього також зверталася працівника школи № 2 [PERSON] з проханням захистити її від цькування [PERSON] . Також до нього зверталася [PERSON] , щоб він захистив її сина [PERSON] від неправомірних дій [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статті 15, 16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Як вбачається із змісту та предмету позовної заяви позивачем пред`явлено позов до керівника Жашківського ліцею №2 Жашківської міської ради Черкаської області [PERSON] про поновлення трудових прав на роботі, відновлення права на щорічну відпустку для педагогічних працівників і виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди, який не є неналежним відповідачем у справі. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, що були заявлені саме до [PERSON] . Будь-яких клопотань зі сторони позивача про заміну неналежного відповідача до суду не було подано. Що стосується позовних вимог про притягнення директора ліцею [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про працю; про притягнення директора ліцею [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення мобінгу (цькування); про притягнення директора ліцею [PERSON] до адміністративної відповідальності за ненадання інформації та надання неповної інформації за ч.1 ст.212-3 КУпАП; про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП та про притягнення до матеріальної відповідальності на підставі абзацу 4 ч.2 ст.265 КЗпП України, то в цій частині вони підлягають до закриття, оскільки не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Проте разом із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний критерій. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що представником відповідача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги від 25 липня 2023, акт виконаних робіт № 79з/2023 року від 25.08.2023 року, квитанція № 79з/23 від 25.08.2023 року на суму 1500 грн. З акту виконаних робіт № 79з/2023 року від 25.08.2023 року вбачається, що адвокат Шквира С.В., з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, склали даний акт про наступне : «Виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги у формі підготовки до Жашківського районного суду Черкаської області позовної заяви про скасування договору дарування земельної ділянки та житлового будинку, скасування права власності на земельну ділянку в реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування рішення Жашківської міської ради згідно угоди про правову допомогу від 23 грудня 2022 року. Перелік наданих послуг виконавцем складаються з наступного : консультація 200 грн; вивчення законодавства та судової практики 600 грн; написання та друк відзиву 700 грн». Судом установлено, що акт виконаних робіт, укладений між [PERSON] та адвокатам Шквирою С.В., не стосується розгляду даної справи. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, понесених стороною відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed