Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

05.04.2023 позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював в умовах впливу шідливих факторів виробничого середовища на підприємствах «Укрзахідвугілля» більше 16 років, а саме на ДВАТ «Шахта «Степова» (шахта №10 «Великомостівська») на посаді геолога, підземного гірничого робітника; на ВАТ «Червоноградське ШПП» підземний гірничий робітник; ВП «МПУ» ДП «Львіввугілля» підземний гірничий робітник, машиніст бурової установки, що підтверджується записами в трудовій книжці та акті за формою П-4. 19.12.2006 Львівською обласною клінічною лікарнею, (профпатологічним відділенням) йому було встановлено професійне захворювання, а саме антракосилікоз 1 ст, інтенсивної форми, хронічний бронхіт, емфізема легень ІІст. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.01.2007 причинами виникнення професійних захворювань у позивача є тривала праця шкідливих умовах праці на підприємствах і вугільних шахтах з липня 1990 року по грудень 2006 року виконуючи важку фізичну роботу в несприятливих мікрокліматичних умовах контактуючи з вугільно-породним пилом, що перевищувало граничнодопустимі концентрації протягом 16 років та 2 місяців. Позивачу 30.01.2007 МСЕК вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності, встановлена третя група інвалідності. При чергових переоглядах 29.01.2008 та 28.01.2010 йому було підтверджено 50% втрати працездатності, 3-ю групу інвалідності та встановлено безтерміново. Зазначає, що внаслідок отриманого професійного захворювання, йому завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Він відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчуває себе неповноцінною людиною, не в змозі вести активне життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою та проходити лікування, змушений регулярно приймати медикаменти. Постійні обстеження та лікування призводять до значного витрачання коштів. Постійний кашель, який спричинений професійним захворюванням, викликає у нього незручності у ходьбі, має задишку, важко навіть підніматись по східцях додому, відчуває незручності під час спілкування з людьми у зв`язку з постійним кашлем та задишкою. Часті болі в грудях, задишка не дають можливості активно проводити час з внучкою, прогулюватись з нею на вулиці. Погіршення стану здоров`я, яке виникло внаслідок професійного захворювання, призводить до депресивного стану, він постійно знаходжусь в пригніченому стані. Усі вказані факти та обставини моральних страждань, значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки, що викликає у нього моральні страждання. Посилаючись на Закон України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди 100000 грн. Ухвалою від 06.04.2023 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження на 05.05.2023. 01.05.2023 представник відповідача надав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем невірно визначено належного відповідача. Також позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди та розміру такої шкоди. Протокольною ухвалою від 05.05.2023 відмовлено у клопотаннях представника відповідача про заміну неналежного відповідача, та про залучення третьої особи, визнано явку позивача в судове засідання обов`язковим. Ухвалою суду від 05.05.2023 відмовлено у клопотанні представника відповідача про закриття провадження у справі, крім того задоволення клопотання про витребування доказів. В судовому засіданні 04.12.2023 представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та просили стягнути з відповідача на його користь 120\~000, 00 гривень відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач з 10.07.1990 по 15.11.2002 працював на Шахті № 10 «Великомостівська»; з 04.02.2003 по 15.10.2003 працював у ВАТ «Червоноградське Шахтопрохідницьке підприємство»; з 14.10.2003 прийнятий на роботу по переводу у «Монтажнопрохідницьке управління» ДП «Львіввугілля». [PERSON] 21.12.2006 звільнений у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40КЗпП України, з виплатою одноразової допомоги в розмірі 2-х середньомісячного заробітку згідно Колективного договору. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15.01.2007 професійне захворювання виникло за таких обставин: внаслідок роботи в шкідливих умовах праці на підприємствах і вугільних шахтах з липня 1990 року по грудень 2006 року. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання: запиленість повітря робочої зони становить 117,14мг/м3 - 127,25 мг/м3 на протязі 83% тривалості робочої зони. Відповідно до довідки Міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК, серія ЛВА-2 №020063, позивачу 30.01.2007 вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено 3-ю групу інвалідності; дата переогляду 29.01.2008, потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування. Згідно довідки Міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК, серія ЛВА-2 №022461, 28.01.-29.01.2008 повторним оглядом підтверджено позивачу 50% втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання; дата переогляду 28.01.20210, потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування. Згідно довідки МСЕК, серія ЛВА-2 №002844, 26.01.2010-28.01.2010 повторним оглядом підтверджено позивачу 50% втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання та встановлено 3-ю групу інвалідності безтерміново, потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування, медикаментозне забезпечення. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року\~\~№ 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення первинно МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Позивачу [PERSON] , МСЕК 30.01.2007 вперше встановила втрату професійної працездатності 50%. Повторним оглядом 29.01.2008, підтверджено позивачу 50% втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання та встановлено 3-ю групу інвалідності безтерміново. Натомість, частинами першою, третьою статті 28 Закону України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав законної сили 01 квітня 2001 року, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34\~\~Закону України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 цього Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 січня 2019 року по справі № 210/2104/16-ц. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем заявлені вимоги до неналежного відповідача, оскільки у відповідача 30.01.2007 не виникло право відшкодовувати позивачу моральну шкоду у зв`язку з втратою професійної працездатності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ст. 5 ч. 1 п. 2 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Оскільки у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю, та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed