Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно неповнолітньої дитини сторін у справі - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.02.2023 справу передано за підсудністю до Фрунзенського районного суду м.Харкова. 23.03.2023 справа надійшла у провадження Фрунзенського районного суду м.Харкова. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, після розірвання якого дитина сторін [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати з батьком. Приблизно з 2013 року відповідачка перестала піклуватися про стан дитини та її благополуччя, дитину не відвідувала, не телефонувала. З відповідачкою у позивача та їх дитини зв`язок на сьогодні втрачено. За таких обставин позивач вважає, що є підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Провадження у справі відкрите ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24.03.2023 року. Даною ухвалою також призначене підготовче засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (61002, м.Харків, вул. Чернишевська, 55), виключено Виконавчий комітет Харківської міської ради з числа третіх осіб у справі. 23.08.2023 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу № 646/110/23 до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. У порядку положень ст.ст. 280-282 ЦПК України суду вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі. За результатом розгляду даної справи суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06.08.2010 року (справа № 204553/10). Від шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на такі докази: рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянці України [PERSON] [INFO] , яка не досягла 16-річняного віку від 27.02.2023 року; інформацію з Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 95 ім. 299 Харківської стрілецької дивізії ХМР від 25.05.2023 року про те, що [PERSON] , [INFO] зарахована до вказаного навчального закладу з 29.08.2014 року, за період навчання батьком приймає активну участь у житті дитини, а мати жодного разу не відвідувала школу, не спілкувалася з класним керівником, не відвідувала батьківські збори; інформацію з КНП «Міська дитяча поліклініка № 1» ХМР від 12.06.2023 року, про те, що [PERSON] , [INFO] з народження перебуває на обліку в даній лікарні, станом здоров`я та проходженням медичних оглядів займається батько, мати була присутня на прийомі у лікаря з дитиною до 2010 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що відповідачка не проживає з позивачем останні 10 років, дочкою займається позивач. Допитана в судовому зсіданні неповнолітня дочка сторін [PERSON] повідомила, що проживає з батьком та бабцею, матір ніколи не бачила. Відповідно до висновку № 281 від 02.08.2023 року Департаменту служб у справах дітей, як представника органу опіки та піклування, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є доцільним. Згідно з ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який проводить відповідну перевірку щодо підстав для надання відповідного висновку. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками, вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Суд не приймає до уваги вказаний вище висновок органу опіки та піклування, оскільки він є однобічним та ґрунтується лише на доводах однієї сторони - позивача, батька дитини. При цьому, викладені в ньому факти підтверджені достатньою кількістю доказів, базуються лише на тому, що дочка відповідачки проживає з батьком, а мати зі слів позивача ухиляється від батьківських обов`язків. Посилання у висновку на інформацію Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 95 ім. 299 Харківської стрілецької дивізії ХМР та КНП «Міська дитяча поліклініка № 1» ХМР, про те, що мати не приймає участі у житті дитини, не є беззаперечним свідченням, оскільки не підкріплено жодним доказом. У свою чергу, відповідачка з цього приводу не була заслухана. Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, відповідно до яких позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Таким чином, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Суд враховує, що позбавлення матері батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері дитини, так і для самої дитини. Суд приходить до висновку, що в даній справі не підтверджено беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до вимог ст.164 СК України, оскільки позивачем не достатньо обґрунтовано злісне небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, та не надано достатньої кількості доказів для задоволення позовних вимог. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року ) передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості, дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року, вказано в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Згідно до змісту ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Згідно зі ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із аналізу діючого законодавства вбачається, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, а саме: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З врахуванням викладено суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних обставин на даний час не вбачає необхідності в позбавленні відповідачки батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення останньої батьківських прав щодо її неповнолітньої дочки.

Outcome: dismissed