Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

У провадженні Рокитнянського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] . Позиція сторін у справі Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до витягу №18479312 від 11.04.2008, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 17 січня 1991 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачеві - Білоцерківській єпархії Української православної церкви. Відповідно до довідки №10 від 14.12.2020, виданою Острівською сільською радою, у зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, фактично у будинку проживає лише [PERSON] , яка погодилася добровільно знятись з реєстрації. Натомість, [PERSON] та [PERSON] , які фактично не проживають у будинку близько двох років, що підтверджується актом від 24 листопада 2020 року, складеного представниками Острівської сільської ради та підтверджується свідченнями сусідів. Власник будинку - Білоцерківська єпархія не чинив та не чинить перешкод відповідач у користуванні будинком. Проте відповідачі добровільно виселились з будинку та переїхали у іншу місцевість, де проживають у власному будинку, тобто забезпечені іншим житлом. Крім того, відповідачі не мають жодного відношення до власника спірного будинку і з урахуванням цього не набули рівного з власником права користування будинком. Однак, їх реєстрація у спірному будинку утворює перешкоди у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю, зокрема, це унеможливлює продаж зазначеного будинку. Зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, житловим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням. Оскільки відповідачі на неодноразові вимоги позивача знятися з реєстрації у належному позивачеві житловому будинку, не реагують і відмовляються це зробити. Це стало підставою для звернення ду суду з відповідною позовною заявою. З огляду на викладене, просить суд усунути перешкоди у користуванні управлінням Білоцерківської єпархії Української православної церкви житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] і [PERSON] , такими, що втратили право користування зазначеним житловим будинком та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачами подано відзиву на заявлений позов, відповідачі просили відмовити у задоволені заявленого до них позову. Свою позицію вони обгрунтували тим, що їх родина стала проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] з 1994 року за рішенням общини Свято-Михайлівської церкви, оскільки [PERSON] був призначений настоятелем парафії [PERSON] . Тобто, у зазначеному будинку вони стали проживати раніше ніж Управління Білоцерківської єпархії зареєструвало право власності на цей будинок. Також зазначили, що 13 листопада 2020 року за їх відсутності, місцевими жителями були зрізані замки на будинку та винесено все їх майно. При цьому були викрадені гроші і майно та за цим фактом відкрите кримінальне провадження. Тобто, сторонніми особами створюються штучні умови для позбавлення їх місця проживання. Гоніння їх родини почалося з 2004 року, коли він, як настоятель храму, висловив незгоду на проведення агітації за одного із кандидатів під час президентських перегонів, оскільки церковні справи відокремлені від державних. Також заперечили факт не користування будинком та не проживання у ньому, оскільки земельна ділянка, на якій розташовано будинок та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства належать йому на праві власності. Вони родиною садять городину, поставили довкола паркан та доглядають за господарством. Крім того, ними завезено щебінь та дошки для ремонту будинку. Ним укладені договори на постачання газу та електроенергії, що вказує на відкритість користування житловим будинком. Крім того, зазначає, що відповідно до вимог житлового законодавства, громадянам, які виселяються із жилого приміщення має бути надане інше постійне жиле приміщення. Однак, Управління Білоцерківської єпархії не робить будь-яких пропозицій щод надання іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, вважають, що у задоволенні заявленого до них позову належить відмовити. Процесуальні дії та рішення у справі Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 06.04.2021. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від зазначена справа передана у провадження судді Чорненької О.І. На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України, надіслано запит органу реєстрації Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про зареєстроване місце проживананням відповідачів. У відповідь надана інформація, що селищна рада не володіє інформацією про зареєстроване місце проживання відповідачів. З огляду на викладене, надіслано запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. У відповідь надійшла інформація, що [PERSON] , станом на 06.03.1996, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 06.03.1996, інформація надана станом на 30.11.2016. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 25.05.2021 позовну заяву прийнято до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 16 годину 01 липня 2021 року. У підготовчому судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про виклик свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Вербич С.К. заявили клопотання про відкладення підготовчого судового засідання та надання часу для підготовки до її розгляду. З огляду на викладене, підготовче судове засідання відкладено до 11 години 22 липня 2021 року. 21 липня 2021 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] надано відзив на заявлений до них позов, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні заявленого до них позову. Однак, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з його перебуванням у відпустці. З огляду на викладене, підготовчий розгляд справи відкладено до 13 години 23 вересня 2021 року. 16 вересня 2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідачів - адвоката Вербича С.К. про відкладення підготовчого розгляду справи, призначеного на 23.09.2021, у зв`язку з його зайнятістю у розгляді іншої справи в апеляційному порядку. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 21.12.2021, представником позивача підтримано раніше заявлене клопотання про виклик свідків. Представником відповідачів заявлено клопотання про приєднання до матеріалів письмових доказів перешкоджання у користування житловим будинком, яке задоволено та зазначені письмові докази приєднані до матеріалів справи. Крім того, представником відповідачів заявлено клопотання про відкладення підготовчого судового засідання для надання додаткових доказів факту перешкоджання користування будинком. З огляду на викладене, підготовчий судовий розгляд справи відкладено до 13 години 12 лютого 2022 року. 17 лютого 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідачів про відкладення підготовчого розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Підготовчий розгляд справи відкладено до 14 години 30 хвилин 15 березня 2022 року. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, призначене на 15 березня 2022 року, Підготовчий розгляд справи відкладено до 13 години 17 травня 2022 року. 16 травня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошення воєнного стану та перебуванням його представника у зоні бойових дій у складі ЗСУ. 17 травня 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Вербича С.К. про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з його мобілізацією та проходження військової служби у лавах ЗСУ. З огляду на викладене підготовче судове засідання відкладено до 13 години 21 липня 2022 року та у подальшому, з цих же підстав, на клопотання відповідача було відкладено до 14 години 31 липня 2022 року та до 19 жовтня 2022 року. 19 жовтня 2022 року справу було знято з розгляду у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Розгляд справи відкладено до 13 години 06 грудня 2022 року. 06 грудня 2022 року справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Розгляд справи відкладено до 13 години 17 січня 2023 року. 17 січня 2023 року справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Розгляд справи відкладено до 13 години 14 лютого 2023 року. 14 лютого 2023 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебування судді на лікарняному. Підготовче судове засідання відкладено до 09 години 21 березня 2023 року. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 21 березня 2023 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог та заявили клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з поданням позову неналежним позивачем. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Крім того, цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів - адвоката Вербича С.К. про відкладення розгляду справи та у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Також, задоволенно клопотання представника позивача про виклик свідків. Судовий розгляд справи призначено на 09 годину 16 травня 2023 року. 16 травня 2023 року, судовий розгляд справи було відкладено до 14 години 15 червня 2023 року, у зв`язку з перебуванням відповідача [PERSON] на лікуванні. 15 червня 2023 року судовий розгляд справи було відкладено до 14 години 31 липня 2023 року у зв`язку з проходженням відповідачем [PERSON] військово-лікарської комісії. Судове засідання, призначене на 31 липня 2023 року у зв`язку з відсутністю інтернету, було відкладено до 13 години 23 жовтня 2023 року. 23 жовтня 2023 року, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, розгляд справи відкладено до 13 години 30 листопада 2023 року. 30 листопада 2023 року, на клопотання відповідача [PERSON] , судовий розгляд справи відкладено до 09 години 08 грудня 2023 року. У судове засідання, призначене на 08 грудня 2023 року, прибули представник позивача [PERSON] та свідки: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] на електронну адресу суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням його здоров`я. однак, до зазначеного клопотання підтверджуючі документи додані не були. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою, у судове засідання не прибула та про причини своєї неявки суд не повідомила. З огляду на тривалий час розгляду справи, з урахуванням того, що судові засідання відкладались у переважній більшості випадків за клопотанням відповідача та його представника без долучення відповідних підтверджуючих документів та ураховуючи думку представника позивача про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів, оскільки їх попередня поведінка свідчить про умисне затягування розгляду справи, судом на місці було ухвалено проводити судовий розгляд справи у відсутності відповідачів, які були належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Фактичні обставини справи, встановлені судом У вступному слові представник позивача підтримав заявлений позов та зазначив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачеві - Білоцерківській єпархії Української православної церкви. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані у вказаному будинку, але фактично у ньому не проживають біля чотирьох років. Власник будинку - Білоцерківська єпархія не чинив та не чинить перешкод відповідач у користуванні будинком. Відповідачі добровільно виселились з будинку та переїхали у іншу місцевість. Крім того, відповідачі не мають жодного відношення до власника спірного будинку і з урахуванням цього не набули рівного з власником права користування будинком. Однак, їх реєстрація у спірному будинку утворює перешкоди у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю, зокрема, це унеможливлює продаж зазначеного будинку. Зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, житловим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням. Просить задовольнити заявлений позов у повному обсязі та стягнути з відповідачів солідарно понесені судові витрати. На запитання судді повідомив, що позивач та його представники не причетні до зламування замків будинку та винесення тих речей, які там знаходились. Також зазначив, що приміщення будинку [PERSON] та його родиною використовувалось як склад для непотрівних речей та старих підручників. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , показала що вона вона приїхала у с. Острів у 2007 році. Тоді вона почула, що [PERSON] судиться із людьми, які ходять до церкви. Вона догляда бабусю, яка проживала поблизу будинку, де колись проживала сім`я [PERSON] . Ця бабуся ходила годувати собаку, яка залишилась у подвір`ї де проживали [PERSON] , оскільки вони приїздили рідко лише на обробляти город. Останні 6-7 років вона не бачила, щоб [PERSON] проживали у селі. У селі вони жили поки їх діти ходили до школи, а потім кудись переїхали. Коли сільські люди поселяли у тому будинку [PERSON] , яка працює у церкві, то у будинку був великий безлад, як у будинку так і у подвір`ї. Відчуття що там живуть люди не було. Було відчуття що будинок тривалий час стояв пусткою. Однак, [PERSON] садили городину на земельній ділянці за будинком. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що сім`я [PERSON] не проживають у селі з 2019 року. Однак, до будинку вони час від часу навідувались та садили город. У будинку стояли мішки із картоплею та кукурудзою, які забрав [PERSON] Хату люди відкрили, коли стала необхідність поселити у будинок жінку, яка працювала при церкві. На той час [PERSON] там уже не проживали. Відтак, суд приходить до переконання, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з власної ініціативи більше 2 (двох) років не проживають за місцем своєї реєстрації, будинком для проживання більше не користуються, перешкод у користуванні будинком відповідачам ніхто не чинив. Дослідженням матеріалів справи встановлено такі правовідносини. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації №18479312 від 11.04.2008, відповідно до дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 січня 1991 року, виданого Київським обласним державним архівом 11 грудня 2007 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві колективної власності Білоцерківській єпархії Української православної церкви. Згідно з Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, серії А01 №339946 16 вересня 2010 року проведено реєстрацію зміни найменування юридичної особи на Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви, інд. код юр. особи: 22208244. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0007, площею 0,1645 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства належить на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 32982232237, дата державної реєстрації: 02.04.2013; - земельна ділянка з кадастровим номером: 3223784501:02:039:0006, площею 0,19 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 29243032237, дата державної реєстрації: 27.03.2013; - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві колективної власності Білоцерківській єпархії Української православної церкви, код ЄРДПОУ: 22208244, підстава виникнення права власності: дублікат договору купівлі-продажу №96 від 17.01.1991, виданий Київським обласним державним архівом 12.12.2007 за №2-897, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 11.04.2008. Згідно з довідкою №97 від 03.02.2021, виданою Острівською сільською радою Рокитнянського району Київської області на підставі погосподарської книги №4 за 2021-2025 роки, за житловим будинком 1958 року забудови, що розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого є Білоцерківська єпархія Української православної церкви, рахується земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до довідки №10 від 14.12.2020, виданою Острівською сільською радою, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , рахується за Білоцерківською єпархією Української православної церкви. У житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (зареєстрована та проживає); [PERSON] , [INFO] (зареєстрований, не проживає); [PERSON] , [INFO] (зареєстрована, не проживає). Згідно з актом обстеження місця проживання громадян [PERSON] та [PERSON] , від 24 листопада 2020 року, комісією у складі секретаря сільської ради Мамчур А.М., сусідів [PERSON] та [PERSON] проведено обстеження місця проживання громадян [PERSON] та [PERSON] . Обстеженням встановлено, що згідно з погосподарською книгою №4 громадяни [PERSON] та [PERSON] , дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] у житловому будинку, який є власністю Свято-Михайлівської громади Білоцерківської єпархії, однак фактично проживають у смт Рокитне Рокитнянського району Київської області. Зі слів сусідів: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дійсно не проживають за вказаною адресою близько 2 (двох) років станом на 24.11.2020. Відповідно до інформації, наданої директором Державного архіву Київської області на запит адвоката Вербича С.К., договори купівлі-продажу, які були здійснені нотаріальними конторами Київської області на зберігання до Державного архіву Київської області не передавальсь. Запитуваний документ має зберігатися у Державному нотаріальному архіві в Київській області куди і рекомендоється звернутися. Відповідно до відповіді №721/109/1011/2-21 від 02.03.2021, наданої начальником сектору дізнання ВП №1 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області [PERSON]., матеріали ЄО 419 від 15.02.2021, приєднано до матеріалів кримінального провадження № 12020115250000112 від 15.11.2020 за ознаками кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст. 185, ст. 356 КК України. Відповідно до рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 23 березня 2012 року №259-20-06 "Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд та для ведення особистого селянського господарства [PERSON] ", останньому надано дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку орінтовною площею 0,35 га, з них: 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд, та 0,16 га - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 20 листопада 2012 року №327-26-06 "Про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд та для ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS] на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області", затверджено матеріали технічної документації на земельну ділянку загальною площею 0,3545 га, яка розташована на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області в [ADDRESS] . Відповідно до копії заяви [PERSON] до Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви від 13.07.2021 останній виражає своє здивування тим, що право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за управлінням єпархії, оскільки йому достеменно відомо, що єпархія не приймала участі у його придбанні 17 січня 1991 року. Також зазначає, що він із сім`єю проживав у цьому будинку з 1994 року. Вважає, що реєстрації такого права сталась через помилку та просить направити заяву до реєстраційної служби про помилковість проведення вказаної реєстрації. Згідно з відповіддю №28-01 від 13.08.2021 Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви, оскільки у Рокитнянському районному судді Київської області розглядається справа за позовом [PERSON] до Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви про визнання реєстрації на право власності на будинок [ADDRESS] недійсною, всі обставини набуття єпархією права власності на зазначений будинок будуть викладені у відзиві на зазначений позов. Відповідно до виписки з погосподарських книг, наданих старостинським округом №5 Рокитнянської селищної ради, житловий будинок [ADDRESS] з 1991 року, відповідно до договору купівлі-продажу, рахується за общиною Свято-Михайлівської церкви Білоцерківської єпархії. Згідно із листом №1662/01-17 від 03.10.2022, наданого [PERSON] завідувачем Київського обласного державного нотаріального архіву, за реєстровим номером 96 державним нотаріусом Рокитнянської державної нотаріальної контори 17 січня 1991 року посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку. За реєстровим номером 2-897, державним нотаріусом Київської обласного державного нотаріального архіву 12 грудня 2007 року видано дублікат вищевказаного договору. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є ветераном війни. Відповідно до копій квитанцій, долучених до справи відповідачем [PERSON] , останнім сплачувався земельний податок з фізичних осіб, та місцем його реєстрації зазначено [ADDRESS] . Зазначені квитанції не приймаються судом до уваги, оскільки предметом позову у справі є саме усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування ним. Крім того, сам факт реєстрації відповідачів позивачем не оскаржується. Судом також не враховуються копії квитанції про оплату [PERSON] вартості спожитого газу, оскільки останні не містять зазначення адреси виконання договору про постачання та споживання газу. Крім того, оплата споживачем спожитого газу не є правовою підставою для набуття останнім права власності на житлове приміщення. При прийнятті рішення судом також не враховуються: довідка №430 від 25.02.2021, видана КП КОР "Південне БТІ", відповідно до якої, станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано та довідка №558 від 25.02.2013, видана Острівською сільською радою, згідно з якою житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , рахується за [PERSON] , оскільки зазначена інформація суперечить іншим фактам, встановленим у судовому засіданні та спростовується доказами, дослідженими у судовому засіданні. Крім того, відповідно до інформації №231 від 03.02.2021, наданої генеральним директором КП КОР "Південне БТІ", із 01.01.2013 функції державної реєстрації речових прав на нерухоме майно перейшли до Міністерства юстиції України, його територіальних органів та суб`єктів державної реєстрації прав, що здійснюють повноваження у сфері державної реєстраці прав, відповідно до Закону України "Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Також повідомляється, що відповідно до паперових носіїв станом на 01.01.2013, право власності на будинок [ADDRESS] , не проводилась. Дослідивши матеріали позовної заяви, наданого відповідачами відзиву на позов, письмові докази надані сторонами та заслухавши пояснення свідків, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Норми права, оцінка аргументів сторін та висновки суду Статтею 8 Конституції України закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), і припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Так, пунктом 3 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 3 статті 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Реєстрацією місця проживання (перебування) особи (пункт 12 частини 1 статті 2 вказаного закону) це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Водночас відповідно до пункту 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 24 зазначеного закону передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Таким чином, як випливає із указаних норм, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим її зняттям з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Законність реєстрації відповідачів у будинку позивачем не оспорюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. Позивачем доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] , з 24 листопада 2020 року, що підтверджується актом огляду, складеним представниками Острівської сільської ради та показами сусідів, не приймають участі у підтриманні будинку у належному стані та не сплачують комунальних платежів. Також реєстрація відповідачів у будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні та розпорядженні зазначеним майном. Відтак, з огляду на усі встановлені обставини та враховуючи факт проживання відповідачів у іншому місці, суд приходить до висновку про те, що визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , є пропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції та не є порушенням їх конституційного права на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України. На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про їх задоволення шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2270,00 грн., що підтверджується квитанцією № 18 від 01.04.2021. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача Управління Білоцерківської єпархії Української православної церквипідлягають солідарному стягненню судові витрати в частині сплати судового збору у сумі 2270 грн. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved