Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К», в якому просив стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 96894,40 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01 липня 2014 року по 01 серпня 2022 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Епіцентр К» на посаді юрисконсульта юридичного відділу. Наказом ТОВ «Епіцентр К» від 22 липня 2022 року № 210/п позивач звільнений з 01 серпня 2022 року за угодою сторін. Однак, як стверджує позивач, йому не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата за березень, квітень та травень 2022 року, а за червень 2022 року нараховано не повний розмір заробітної плати, а тому вона підлягає стягненню, виходячи із розміру середньої місячної заробітної плати за останній рік. Крім цього у зв`язку з невиплатою позивачу належних при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки із розрахунку середньоденної заробітної плати у сумі 1401,50 грн. Ухвалою від 26 грудня 2022 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 03 березня 2023 року ТОВ «Епіцентр К» подало відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з 24 лютого 2022 року позивач не виконував покладені на нього посадові обов`язки, не виходив на роботу, у зв`язку з чим у роботодавця були відсутні підстави для виплати заробітної плати, а при звільненні позивача здійснено усі передбачені законодавством розрахунки, у тому числі виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку. 10 березня 2023 року [PERSON] подав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, та зазначив, що посилання відповідача, що він перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки є неправдивими. Позивач наголошує, що за невиконання трудових обов`язків відповідач мав би звільнити позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, однак дисциплінарні стягнення до позивача відповідач не застосовував, натомість позивач був звільнений за угодою сторін, і саме одностороння відмова відповідача від виплати заробітної плати стала підставою для звільнення позивача. 20 березня 2023 року ТОВ «Епіцентр К» подало заперечення на відповідь на відзив [PERSON] , у яких наполягало, що позивач з початку військової агресії рф та до моменту звільнення перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки, що підтверджується витягами з табелів обліку робочого часу, натоміть позивач не надав жодних доказів виконання ним трудових обов`язків у період з 24 лютого 2022 року по 01серпня 2022 року, а тому у відповідача відсутній обов`язок виплачувати заробітку плату лише за факт перебування у трудових відносинах. Щодо доводів позивача про необхідність звільнення його за прогул у такому випадку, чого відповідач не зробив, зазначив, що звільнення працівника з посади з таких підстав є правом, а не обов`язком роботодавця та зауважив, що керівництво відповідача не переймалося питаннями прогулів, оскільки було розуміння головного - безпеки життя та здоров`я працівників. Крім цього звільнення працівників за прогул під час ведення в цій місцевості бойових дій не могло мати місця. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Наказом від 01 липня 2014 року № 110-п [PERSON] прийнятий на роботу у ТОВ «Епіцентр К» на посаду юрисконсульта юридичного відділу. 18 липня 2022 року [PERSON] подав ТОВ «Епіцентр К» заяву про звільнення його з займаної посади за згодою сторін з 01 серпня 2022 року. Наказом ТОВ «Епіцентр К» від 22 липня 2022 року № 210/п позивач звільнений з 01 серпня 2022 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Відповідно до довідок № 5/8 від 08 серпня 2022 року, № 6/8 від 08 серпня 2022 року ТОВ «Епіцентр К» нараховувала позивачу заробітну плату, а саме у лютому 2022 року - 27329,19 грн, у червні 2022 року - 12422,36 грн, у липні 2022 року - 27329,19 грн. Відповідно до витягів з табелю обліку використання робочого часу, [PERSON] з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року був відсутній на роботі. З 01 червня 2022 року по 12 червня 2022 року перебував у відпустці, з 13 червня 2022 року по 18 липня 2022 року - невихід на роботу, з 19 липня 2022 року по 30 липня 2022 року - відпустка, 01 серпня 2022 року - невихід на роботу. Посилаючись на те, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за березень, квітень, травень та червень 2022 року у розмірі 96 894,40 грн. позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». У частині першій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Як передбачено статтею 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Зокрема, ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма N п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Крім того, у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Про роз`яснення деяких питань законодавства» від 13 травня 2010 року № 140/13/116-10 зазначено, що ведення табеля обліку використання робочого часу для підприємств є обов`язковим. Наказом ТОВ «Епіцентр К» № 327-п від 27 листопада 2018 року «Про організацію ведення табелю обліку використання робочого часу» зобов`язано керівників усіх структурних підрозділів центрального офісу не пізніше 03 числа кожного місяця забезпечити подання до Відділу по роботі з персоналом табелів обліку використання робочого часу усіх працівників підпорядкованого структурного підрозділу за попередній календарний місяць з урахуванням даних щодо доступу працівників у приміщення центрального офісу, які обліковуються Системою контролю та управління доступу (пункт 1), а відділу по роботі з персоналом приписано привести форму табелю обліку використання робочого часу згідно з типовою формою П-5 «Табель обліку використання робочого часу», затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489. Отже, зміст вищенаведених норм та локальних актів свідчить, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Відповідач надав суду відповідні письмові докази щодо перебування позивача на робочому місці, а саме табелі обліку використання робочого часу за період з 01 лютого по 31 серпня 2022 року, складенні відповідно до наказу Держкомстату України №489 від 05 грудня 2008 року. Згідно з цими табелями у період з 24 лютого 2022 року по 01 серпня 2022 року позивач не виходив на роботу, а у період з 01 червня по 12 червня 2022 року та з 19 по 30 липня 2022 року перебував у основній щорічній відпустці. Таким чином суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачу заробітної плати за той час, коли він не виходив на роботу та не виконував відповідних трудових обов`язків, що підтверджується наявними в матеріалах табелями обліку використання робочого часу за період з 01 лютого по 31 серпня 2022 року. Вказаний висновок суду узгоджується із положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, згідно з якими заробітна плата нараховується та виплачується за виконану роботу. Однак позивач роботу за період з 24 лютого по 01 серпня 2022 року не виконував, він не з`являвся на роботі, про що мітяться відмітки в табелях обліку робочого часу. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч покладеному обов`язку доказування, позивач після отримання відзиву на позовну заяву не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин виконання ним трудових обов`язків у період з 24 лютого 2022 року по 01 серпня 2022 року, доказів виконання завдань та доручень, що входили до його посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції, відвідування місця роботи (відомості автоматизованої системи обліку, журнали відвідування та ін.) тощо, відповідних клопотань про витребування таких доказів, допит свідків позивач суду не подавав. Крім цього, позивач, переконуючи суд у тому, що впродовж спірного періоду належним чином виконував трудову функцію, водночас не ініціював проведення відповідними державними органами перевірки з питань додержанням відповідачем законодавства про працю при складанні та заповненні табелів обліку робочого часу та не ініціював питання про притягнення до відповідальності посадових осіб, уповноважених на ведення обліку робочого часу працівників ТОВ «Епіцентр К», за внесення недостовірних відомостей до табелів обліку. Посилання позивача на те, що роботодавець не вживав щодо нього заходи дисциплінарного характеру не підтверджують факт виконання позивачем трудових обов`язків, натомість застосування заходів дисциплінарного впливу на працівників є правом роботодавця. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed