Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 31.08.2021 року в розмірі 80\~000,00 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.08.2021 вона позичила відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн. [PERSON] написав розписку, в якій зобов`язався повернути борг до 01.07.2023 року. Відповідач у визначений розпискою строк позики не повернув, чим порушив свої договірні зобов`язання. На звернення позивача щодо повернення боргу [PERSON] не реагує, уникає зустрічі з позивачем, ухиляється від виконання зобов`язання за договором позики від 31.08.2021 року. Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. В судове засідання позивач не з`явився, подала до суду заяву, в якій просила заявлені позовні вимоги задовольнити, судовий розгляд провести за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку визначеному чинним законодавством, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що за змістом розписки від 31.08.2021 року [PERSON] одержав в борг від [PERSON] 80 000,00 гривень, зобов`язався повернути вказану суму до 01.07.2023 (а.с. 4). Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, зі змісту якої слідує, що відповідно до норм ст. 1046, 1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідачем борг позивачу не повернуто, про що свідчить наявність оригіналу розписки в позивача. Згідно ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст.\~612\~ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] , вбачається, що позивач позичив, а відповідач 31.08.2021 року взяв у борг грошові кошти у сумі 80\~000,00 гривень, які зобов`язався повернути [PERSON] до 01.07.2023 року. Отже, неповернута відповідачем позивачу позика в сумі 80\~000,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як вбачається зі змісту розписки вона містить строк, на який відповідач отримав в борг кошти, а тому зобов`язання з повернення коштів мало б бути виконано 01.07.2023 року включно, з дня отримання вимоги про повернення коштів. (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Разом з тим відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання, а тому суд розцінює звернення позивача до суду як вимогу про повернення боргу. Суд вирішуючи справу в межах позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення та до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає сума боргу в розмірі, вказаному позивачем, а саме в сумі 80\~000,00 грн. Згідно до ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved