Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

12 грудня 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28.09.2021 між ним та відповідачкою укладено договір позики № К280921-1, який змінено додатковою угодою від 30 грудня 2021 року, за умовами якого позивач передав у власність відповідачки кошти в розмірі 211 907,80 грн - еквівалент 7748,60 доларів США на день укладення договору, а відповідачка зобов`язалась повернути позику частинами у визначений договором строк, не пізніше, ніж через три місяці з моменту його укладення, тобто до 28 березня 2022 року. На підтвердження отримання коштів 30 грудня 2021 відповідачка власноручно підписала розписку, в якій підтвердила, що кошти в розмірі 211907,80 грн отримано нею у повному обсязі і вона зобов`язується їх повернути до 15 березня 2022 року. Проте відповідачка позику не повернула , у зв`язку з чим за умовами договору має сплатити неустойку в розмірі 52 976,75 грн за весь період прострочення. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідачки 331 536,75 грн. з яких: 278 560 грн - борг за договором позики - еквівалент 7748,60 доларів США на день звернення до суду; 52 976,75 грн - пеня за прострочення виконання договору. У відзиві на позов відповідачка позовні вимоги не визнала, зазначивши, серед іншого, що у розписці відсутні відомості про умови отримання позичальником коштів у борг із зобов`язанням їх повернення у подальшому, а також дати повернення позики. Крім цього, зазначає, що сторони узгодили, що валютою є долар США, проте розписка не містить зобов`язання відповідачки повернути суму позики в еквіваленті до долара США. Вимогу про стягнення неустойки не визнає, оскільки її нарахування не здійснюється на період дії на території України карантину відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. У додаткових поясненнях представник відповідачки також зазначила, що договір був підписаний представником позивача за довіреністю - Оліярником А.І., проте додаткова угода підписана позивачем, а не його представником, тому її слід вважати неукладеною. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Євтодьєв А.О. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Зайончковська В.В. факт виникнення між сторонами зобов`язань за Договором визнала, але заперечила проти позовних вимог в частині стягнення неустойки і заявленого позивачем розміру заборгованості. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 28 вересня 2021 між [PERSON] (позикодавець) , інтереси якого представляв [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та відповідачкою [PERSON] (позичальником) укладено договір позики № К280921-1, доповнений додатковою угодою від 30 грудня 2021 року, відповідно до пункту 1 якого позикодавець передав у власність позичальника готівкові грошові кошти в розмірі 211907,80 грн, що еквівалентно станом на день укладення договору 7748 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю отрмані кошти частинами за курсом продажу доларів США АТ КБ «Приватбанк», не пізніше, ніж через три місяці з моменту укладення договору, тобто до 28.03.2022 включно (а.с. 5, 8). Відповідно до п. 5 Договору, відповідачка зобов`язувалася повернути позику в такому частинами: 10010,10 грн, що еквівалентно 366 доларів США - до 28.01.2022; 10010,10 грн, що еквівалентно 366 доларів США - до 28.02.2022; 191887,60 грн, що еквівалентно 7016 доларів США - до 28.03.2022. В пункті 9 договору сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу в пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару, встановленого АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення платежу. 30 грудня 2021 відповідачка [PERSON] підписала друкований текст розписки про отримання від позивача [PERSON] позики в розмірі 211907,80 грн, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 7748 доларів США (а.с. 7). Пунктом 11 договору сторони визначили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у доларах, неустойку в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Позивачем визнано, що на день розгляду справи відповідачка повернула позику в розмірі 24167 грн (а.с. 4). Таким чином між сторонами виникли правовідносини позики, які регулюються наступними нормами цивільного права. Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц). Вирішуючи спір, суд зауважує наступне. Судом встановлено, що сторони у встановленій законом формі уклали та підписали письмовий договір позики, у якому зазначені усі істотні умови такого договору. У зв`язку з цим суд відхиляє доводи відповідачки про те, що договір є неукладеним. Договором та законом передбачене право учасників договірних відносин визначити в грошовому зобов`язанні еквівалент в іноземній валюті. У зв`язку з цим суд відхиляє доводи відповідачки про те, що у розписці вона не брала на себе зобов`язання повертати позику з урахуванням еквівалента до далара США. Розписка сама по собі не є договором позики, оскільки договір укладено у письмовій формі. Розписка лише підтверджує факт отримання позики та не змінює умов укладеного договору. За встановлених обставин позов в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 278 560 грн є обґрунтованим. Разом з тим позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За договором сторони узгодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню в строки та порядку, передбаченому договором, буде відповідати еквіваленту 7748 доларів США за курсом АТ «Приватбанк» на дату здійснення платежу. Проте зазначений пункт договору протирічить законодавству, відповідно до якого еквівалент гривні в іноземній валюті визначається за офіційним курсом Національного банку України. Станом на 28 березня 2022 (дата виконання зобов`язання) за курсом Національного Банку України 1 долар США становив 29,25 грн, отже, поверненню підлягала сума в розмірі 226629 грн, бо саме цей розмір еквівалентний 7748 доларам США. Сторони визнають, що за період з 30 грудня 2021 року по 25 листопада 2022 року відповідачкою сплачено 24167 грн, що, на думку позивача, еквівалентно становило 784 доларам США (а.с. 4). У зв`язку з чим розмір заборгованості позивачем розраховано наступним чином: За вказаний період Національним Банком України було встановлено наступний курс: 30.12.2021 - 27,20 грн за 1 долар = 151,65 доларів США 01.02.2022 - 26,46 грн за 1 долар = 395,31 доларів США 20.06.2022 - 29,25 грн за 1 долар = 327,59 доларів США Отже, в еквіваленті у доларах США відповідачкою було сплачено 874,55 доларів США, у зв`язку з чим непогашений розмір заборгованості складає 6873,45 доларів США = 7748 - 874,55, що становить 6873,45 доларів США * 29,25 грн = 201048,41 грн. Таким чином, станом на день розгляду справи відповідачкою не погашено заборгованість у розмірі 201048,41 грн, що еквівалентно 6873,45 доларів США, тому позов в частині стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню у зазначеному розмірі. Разом з тим в частині стягнення пені у розмірі 52 976,75 грн позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Позивачем нарахувано пеню в еквіваленті до долара США, що передбачено законодавством, оскільки пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Такий висновок неодноразово висловлював Верховний Суд в своїх постановах (від 13.06.2018 у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15). Від зазначеного висновку Верховний Суд не відступав. Крім того, пеня нарахована позивачем за період, коли законом введено мораторій на стягнення пені на період карантину, введеного в Україні для запобігання коронавірусу COVID-19. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка неодноразово продовжувала свою дію, установлено на території України карантин, який закінчився 01 липня 2023 року. Законом № 691-20 від 16.06.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України наступного було доповнено пунктом 15 наступного змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Отже за законом у період з 01 березня 2020 року по 01 липня 2023 року відповідача як позичальника за договором позики звільнено від сплати пені на користь позивача як позикодавця. З вказаних вище підстав з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у 201048,41 грн. Вирішуючи питання про розстрочення виконання рішення, суд зауважує наступне. За змістом п.2 ч.7 ст.265, ч.1 ст.267 ЦПК України суд при вирішенні справи в рішенні може вказати про відстрочення або розстрочення виконання. Під час розгляду справи відповідачкою подано заяву про розстрочення виконання рішення суду строком на десять місяців. Заява обгрунтована скрутним матеріальним становищем відповідачки. Зазначена заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. За змістом ч.3 ст.455 ЦПК України підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Наведена норма не містить конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового акта, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Обставини, які підтверджують утруднення або неможливість виконання рішення суду можуть бути встановлені на стадії виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду на стадії розгляду справи унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом, що є порушенням статті 129-1 Конституції України, яка, серед іншого, гарантує, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Із заявлених позивачем вимог у розмірі 331 536,75 грн. позов судом задоволено частково у розмірі 201048,41 грн. Позивач заперечує проти розстрочення виконання рішення суду, а обставини, які ускладнюють або роблять неможливим стягнення з відповідачки присудженої судом суми на стадії розгляду справи встановити неможливо. З вказаних підстав заява задоволенню не підлягає, що не позбавляє відповідачку права подати таку заяву на стадії виконання рішення суду. Вирішуючи питання про судові витрати, суд зауважує наступне. Судові витрати у справі підлягають відшкодуванню відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, якими визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачкою не заявлено про відшкодування понесених нею судових витрат. Позивач просив відшкодувати витрати на сплату судового збору, які підлягають відшкодуванню, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог. З подання позову позивачем сплачено судовий збір, виходячи з ціни прзову, у розмірі 3315,47 грн. Судом задоволено 60,64% від ціни позову. Відповідно підлягають стягненю з відповідачки на користь позивача 60,64% від загального розміру понесених судових витрат, що в сумарному виразі становить 2010,50 грн (3315,47*60,64/100).

Outcome: partial