Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 75606,94 грн матеріальної шкоди та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 06 березня 2023 року о 08 год. 40 хв. в м. Стрию Львівської області на перехресті нерівнозначних доріг вул. Сагайдачного та вул. С.Бандери відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz», н.з. [NUMBER] , був неуважний, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, рухаючись по другорядній дорозі, не дав дорогу автомобілю «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2023 у справі №456/1176/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті згаданої дорожньо-транспортної пригоди йому заподіяно майнову шкоду у вигляді пошкодження належного йому на праві приватної власності автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», н.з [NUMBER] . Вартість матеріального збитку, завданого йому як власнику автомобіля, становить 225256,56 грн. Фактична вартість проведених робіт, використаного обладнання, деталей, запасних частин та матеріалів складає 212106,94 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (AT «СГ «TAC» (приватне)) згідно з полісом АТ/2475377 від 12.04.2022 (страхувальник [PERSON] ). Крім того, 12.04.2022 між [PERSON] та AT «СГ «TAC» (приватне) на підставі Закону України «Про страхування» та Програми добровільного страхування транспортного засобу укладено Договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, відповідно до якого застрахована додаткова цивільна відповідальність водія легкового автомобіля «Mercedes-Benz 814D», н.з. [NUMBER] . Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правова відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2475377 страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130000 грн. Розмір франшизи складає 1500 грн. Таким чином, сума страхового відшкодування, яка сплачена страховиком, складає 128500 грн. Відповідачем добровільно компенсовано матеріальну шкоду в розмірі 8000,00 грн. У виплаті різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 83606,94 грн (212106,94-128500,00), страховиком було відмовлено, оскільки [PERSON] в порушення умов п. 10.2 Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514 не повідомив страховика про страховий випадок протягом 12 годин з моменту настання події. Таким чином, решту суми за ремонт належного йому автомобіля в розмірі 75606,94 грн він сплатив за рахунок особистих коштів, які підлягають стягненню з відповідача, а тому він звертається до суду із вказаним позовом. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому останній повністю заперечує позов та просить у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Зокрема, зазначає що між AT «СГ «TAC» та [PERSON] (власником ТЗ) на підставі Закону України «Про страхування» укладено Договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, відповідно до якого застрахована додаткова цивільна відповідальність водія автомобіля «Mercedes-Benz 814D», н.з. [NUMBER] . Оскільки AT «СГ «TAC» відмовило у виплаті позивачу, тому позивач має оскаржувати відмову в судовому порядку, як наслідок відповідачем у даній справі має бути страхова компанія, а не [PERSON] . Вважає, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається на страховика в межах ліміту відповідальності за договором № FO-01327514. Доводи обґрунтовує позицями Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 в справі № 201/16373/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 в справі №147/66/17; постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 203/2/19; постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №227/3573/16-ц. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, доводи якої зводяться до помилкового застосування віповідачем норм закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, та покликання на Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який дійсно визначає обов`язок відшкодування шкоди в межах страхового ліміту. При цьому, до вказаних правовідносин підлягає застосування Закон України «Про страхування», оскільки мова йле про договір добровільного, а не обов`язково страхування. В поданих предстаником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ПрАТ «Страхова група «ТАС» письмових поясненнях останній зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована ПрАТ «Страхова група «ТАС» (AT «СГ «TAC» (приватне) згідно з полісом АТ/2475377 від 12.04.2022 (страхувальник [PERSON] ). На підставі страхового акту 06063/16/923 від 29.03.2023 страхове відшкодування в розмірі 128500,00 грн було перераховано на користь позивача на реквізити, вказані в заяві про страхове відшкодування. Крім того, 12.04.2022 між [PERSON] та AT «СГ «TAC» (приватне) укладено Договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, відповідно до якого застрахована додаткова цивільна відповідальність водія легкового автомобіля «Mercedes-Benz 814D», н.з. [NUMBER] . Згідно з п.п. 16.1.4 п. 16 Страхувальник зобов`язаний, у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, виконувати обов`язки, передбачені розділом «Дії Страхувальника (Водія ТЗ/Застрахованої особи) у разі настання події, яка може класифікуватись як страховий випадок» цього Договору. Згідно з п.п. 10.2 п. 10 Договору в розділі «Дії страхувальника водія транспортного засобу» Страхувальник, водій транспортного засобу, має негайно, безпосередньо з місця події (в будь- якому разі не пізніше 12 годин з моменту настання події) зателефонувати в Контакт-центр Страховика та дотримуватись інструкцій Страховика. Відсутність телефонограми в Контакт-центрі відповідно до вказаних умов є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування/страхової виплати. Перевищення зазначеного терміну є припустимим лише у випадку, якщо Страхувальник/Водій ТЗ/Застрахована особа не мала фізичної можливості своєчасно здійснити це повідомлення виключно за станом здоров`я Страхувальника/Застрахованої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом. Таке повідомлення може бути передане будь-якою особою, яка діятиме від імені Страхувальника (Застрахованої особи) її родичами, працівниками медичного закладу або іншими особами. Згідно з п.п. 19.4 п. 19 Договору причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування, зокрема є: несвоєчасне повідомлення (або повідомлення з порушенням умов цього Договору) Страхувальником (водієм ТЗ, застрахованою особою, третьою особою або їх уповноваженими представниками) Страховика про настання страхового випадку (крім випадку, коли Страхувальник не мав фізичної можливості своєчасно здійснити це повідомлення виключно за станом здоров`я Страхувальника/Застрахованої особи/Третьої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом) або створення Страховикові перешкод у визначенні характеру, причин, обставин та розміру збитків. Відповідно до Телефонограми № Т-00/005002 від 07.03.2023 відповідач [PERSON] зателефонував в Контакт-центр АТ «СГ «TAC» (приватне) 07.03.2023 о 14:38:03, тобто на наступний день та через 30 год. після настання ДТП, тим самим порушивши умови Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, внаслідок чого, в силу умов договору, в страховика відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування за даним договором. Третя особа [PERSON] правом подачі письмових пояснень не скористався. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 серпня 2023 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 17/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.08.2023 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання для розгляду справи по суті на 14.09.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. Витребувано в приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (пр. Берестейський, 64, м. Київ, 03117, ЄДРПОУ 30115243) належним чином завірені копії усіх матеріалів страхової справи, які були підставою для виплати матеріального відшкодування, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06 березня 2023 о 08:40 в м. Стрию Львівської області на перехресті вул. Сагайдачного та вул. С.Бандери, за участі транспортних засобів «Mercedes-Benz», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] /а.с. 18-19/. 03.10.2023 приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» подано письмові поясннення щодо позову /а.с. 32-47/. 24.10.2023 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву /а.с. 59-68/. 13.11.2023 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив /а.с. 79-80/. 20.11.2023 позивачем [PERSON] подано заяву про зменшення позовних вимог. Розгляд справи по суті відбувся 05.12.2023 без участі сторін. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та міце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини нявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. У поданому на позов відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. Предстаником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ПрАТ «Страхова група «ТАС» подано заяву про розгляд справи без участі представника. Позицію щодо позову наведено в письмових поясненнях. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, правом подачі пояснень не скористався. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. 06 березня 2023 року о 08 год. 40 хв. в м. Стрию Львівської області на перехресті нерівнозначних доріг вул. Сагайдачного та вул. С.Бандери відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz», н.з. [NUMBER] , був неуважний, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, рухаючись по другорядній дорозі, не дав дорогу автомобілю «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2023 у справі №456/1176/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Постанова набрала законної сили 07.04.2023 /а.с. 9/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так як обставини події встановлені і викладені в постанові Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2023 при визнанні [PERSON] винним за ст. 124 КУпАП, то така є обов`язковою та враховується судом при розгляді справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена вказана постанова суду, однак лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП встановлена та в порядку ст.\~82\~ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , є [PERSON] /а.с. 8/. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02-57/58, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Часовоярської міської ради від 14.01.2021, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 7/. Судом вставлено, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», н.з. [NUMBER] , застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно з полісом № AТ/2475377 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с. 10, 34/. Відповідно до листа AT «СГ «ТАС» (приватне) № 04560/9123 від 29.03.2023 страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2475377 становить 130000,00 грн. Розмір франшизи складає 1500,00 грн. Таким чином, сума страхового відшкодування, яка сплачена страховиком, складає 128500,00 грн /а.с. 14/. Відповідно до рахунку-фактури № ДМ00046249 від 21.03.2023, наданого ТОВ «Сервісний центр «Діамант» (код ЄДРПОУ 32764382), вартість матеріального збитку, завданого [PERSON] як власнику автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , становить 225256,56 грн /а.с. 11/. Згідно з Актом виконаних робіт № 137047 від 29.04.2023 на підставі договору № 137047 від 15.03.2023, складеного між [PERSON] та ТОВ «Сервісний центр «Діамант», фактична вартість проведених робіт на автомобілі, використаного обладнання, деталей, запасних частин та матеріалів складає 212106,94 грн /а.с. 12-13/. 23.03.2023 власник автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , [PERSON] звернувся до АТ «Страхова група «ТАС» із заявою про страхове відшкодування /а.с. 40/. Відповідно до Страхового акту № 06063/26/923 від 29.03.2023 розмір страхового відшкодування за договором страхування № AТ/2475377 від 12.04.2022, що підлягає виплаті власнику автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. [NUMBER] , [PERSON] , становить 128500,00 грн /а.с. 41/. Згідно з платіжною інструкцією № 327701 від 31.03.2023 АТ «Страхова група «ТАС» (приватне) виплачено [PERSON] страхове відшкодування за договором №AТ/2475377 від 12.04.2022 в сумі 128500,00 грн /а.с. 42/. Крім того, судом встановлено, що 12.04.2022 між [PERSON] та AT «СГ «TAC» (приватне) укладено Договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, відповідно до якого застрахована додаткова цивільна відповідальність водія легкового автомобіля «Mercedes-Benz 814D», н.з. [NUMBER] /а.с. 35-39/. Згідно з п.п. 16.1.4 п. 16 Страхувальник зобов`язаний, у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, виконувати обов`язки, передбачені розділом «Дії Страхувальника (Водія ТЗ/Застрахованої особи) у разі настання події, яка може класифікуватись як страховий випадок» цього Договору /а.с. 36 на звороті/. Згідно з п.п. 10.2 п. 10 Договору в розділі «Дії страхувальника водія транспортного засобу» Страхувальник, водій транспортного засобу, має негайно, безпосередньо з місця події (в будь- якому разі не пізніше 12 годин з моменту настання події) зателефонувати в Контакт-центр Страховика та дотримуватись інструкцій Страховика. Відсутність телефонограми в Контакт-центрі відповідно до вказаних умов є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування/страхової виплати. Перевищення зазначеного терміну є припустимим лише у випадку, якщо Страхувальник/Водій ТЗ/Застрахована особа не мала фізичної можливості своєчасно здійснити це повідомлення виключно за станом здоров`я Страхувальника/Застрахованої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом. Таке повідомлення може бути передане будь-якою особою, яка діятиме від імені Страхувальника (Застрахованої особи) її родичами, працівниками медичного закладу або іншими особами /а.с. 35/. Згідно з п.п. 19.4 п. 19 Договору причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування, зокрема є несвоєчасне повідомлення (або повідомлення з порушенням умов цього Договору) Страхувальником (водієм ТЗ, застрахованою особою, третьою особою або їх уповноваженими представниками) Страховика про настання страхового випадку (крім випадку, коли Страхувальник не мав фізичної можливості своєчасно здійснити це повідомлення виключно за станом здоров`я Страхувальника/Застрахованої особи/Третьої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом) або створення Страховикові перешкод у визначенні характеру, причин, обставин та розміру збитків /а.с. 37 на звороті/. Відповідно до Телефонограми № Т-00/005002 від 07.03.2023 відповідач [PERSON] зателефонував у Контакт-центр АТ «СГ «TAC» (приватне) 07.03.2023 о 14:38:03, тобто на наступний день та через 30 год. після настання ДТП, тим самим порушивши умови Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, внаслідок чого, в силу умов договору, в страховика відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування за даним договором /а.с. 43-45/. З відповіді АТ «СГ «TAC» (приватне) № 05133/9123 від 07.04.2023 судом встановлено, що у виплаті різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 83606,94 грн (212106,94 128500,00), [PERSON] страховиком було відмовлено. Зазначено, що підставою для відмови у виплаті є порушення відповідачем [PERSON] умов п.10.2 Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, а саме: неповідомлення страховика про страховий випадок протягом 12 годин з моменту настання події /а.с. 15/. Таким чином, решту суми за ремонт належного позивачу автомобіля в розмірі 83606,94 грн останній сплатив за рахунок особистих коштів, що підтверджується дублікатами чеків від 16.08.2023 /а.с.16 /. Позивач у судовому засіданні підтвердив доводи відповідача про часткове відшкодування завданих збитків у сумі 8000,00 грн, зменшивши розмір позовних вимог на вказану суму /а.с. 67/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу компенсації вартості відновлювального ремонту транспортного засобу винною особою в частині перевищення вартості такого ремонту над сумою страхового відшкодування. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5\~ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України), Закону України\~«Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) та Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Так, відповідно до положень частини 1 статті 22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму(страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Частиною першою ст. 6 Закону України «Про страхування» встановлено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхування є несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Частиною четвертою ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачено, що відмова страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон № 1961-IV. Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 -IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 -IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 147/66/17). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Надаючи оцінку аргументам сторін, які викладені у поданих до суду заявах по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, суд вважає аргументи позивача належним чином обгрунтованими та мотивованими, а аргументи відповідача такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Так, узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, суд звертає увагу, що за загальним змістом наведених вище норм чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин. Так, за змістом ст.\~11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач [PERSON] , аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що йому спричинено майнову шкоду, яка страховиком покрита частково, а тому понадлімітна сума матеріальної шкоди підлягає стягненню з винуватця ДТП [PERSON] . Водночас, відповідач [PERSON] , заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що між AT «СГ «TAC» та [PERSON] (власником ТЗ) на підставі Закону України «Про страхування» укладено Договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, відповідно до якого застрахована додаткова цивільна відповідальність водія автомобіля «Mercedes-Benz 814D», н.з. [NUMBER] . Оскільки AT «СГ «TAC» відмовило у виплаті позивачу, тому останній повинен оскаржувати відмову в судовому порядку, і як наслідок відповідачем у даній справі має бути страхова компанія, а не [PERSON] . Вважає, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається на страховика в межах ліміту відповідальності за Договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача належним чином обґрунтованими та мотивованим, аргументи відповідача помилковими з огляду на таке. Так, позиції Верховного Суду, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 в справі № 201/16373/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 в справі № 147/66/17, постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 203/2/19, постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 227/3573/16- ц, на які покликається відповідач, стосуються правовідносин, які відмінні від тих, що розглядаються в даній справі. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. Вище зазначене узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду в складі КЦС від 24.11.2021 у справі № 675/347/18-ц. Наведені відповідачем у постановах Верховного Суду висновки стосуються матеріально-правового регулювання відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, при цьому спірні правовідносини пов`язані із договором добровільного страхування, на який не розповсюджуються норми Закону № 1961-IV. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Частиною першою ст. 6 Закону України «Про страхування» встановлено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхування є несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Частиною четвертою ст. 26 Закону України «Про страхування передбачено», що відмова страховика у страховій виплаті може бути оскаржена страхувальником у судовому порядку. Отже, на думку суду, страховик правомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 26 Закону України «Про страхування» та ст. 991 Цивільного кодексу України, так як водій [PERSON] (відповідач) не виконав умов Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків FO-01327514, а саме: несвоєчасно повідомив страхувальника про настання страхового випадку без поважних на це причин. Посилання відповідача на висновок Верховного Суду, що неповідомлення про страховий випадок не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (постанова ВС від 21.08.2018 у справі № 227/3573/16-ц), не може братись судом до уваги у даній справі, оскільки стосується Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а не Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована AT «СГ «TAC» (приватне) згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2475377 від 12.04.2022 (страхувальник [PERSON] ). Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2475377 страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130000,00 грн. Розмір франшизи складає 1500,00 грн. Таким чином, сума страхового відшкодування, яка сплачена страховиком, складає 128500,00 грн. Отже, страховик виплатив відшкодування потерпілому в межах передбаченого законодавством ліміту за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а щодо відшкодування за Договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування внаслідок порушення страхувальником умов договору, тому позивач змушений звертатись до суду з позовом до особи, яка завдала матеріальної шкоди, з вимогою про стягнення понадлімітної суми матеріальної шкоди. За таких обставин [PERSON] є належним відповідачем у даній справі та зобов`язаний відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 75606,94 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення повністю з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону (постанова Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17). Види судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації: гонорар адвоката за представництво в суді; послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; витрати на збір доказів; вартість послуг помічника адвоката; витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання; інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором (ст. 137 ЦПК України та ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Разом з тим, порядок розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/дії/бездіяльність обох сторін. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Оглядом матеріалів справи встановлено, що 23.08.2023 між [PERSON] та адвокатом Олексишиним І.Б. було укладено Договір про надання правової допомоги № 100/23. Відповідно до акту виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги № 100/23 адвокат Олексишин І.Б надав позивачу [PERSON] наступну правову допомогу: надання консультацій (500,00 грн), складання проекту та оформлення позовної заяви (1500,00 грн), складання проектут та оформлення відповіді на відзив (1000,00 грн), складання проекту та оформлення заяви про зменшання позовних вимог (1000,00 грн). За надані адвокатом послуги [PERSON] сплатив 4000,00 грн у повному обсязі, що підтверджується Квитанцією до прибуткового касового ордера № 29 від 20.11.2023. Разом з тим, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який однак повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в Додатковій Постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. При цьому, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має\~права вирішувати\~питання про\~зменшення суми\~судових витрат\~на професійну\~правову допомогу,\~що підлягають\~розподілу,\~з власної\~ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Суд погоджується з доводами позивача про те, що долучені до матеріалів заяви докази підтверджують надання адвокатом правової допомоги позивачу [PERSON] при розгляді справи № 456/4387/23. Відтак суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн є співмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Предмет спору в даній справі є складним, потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, діючого законодавства та судової практики, а обсяг і складність складених процесуальних документів є значними. Таким чином, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, відсутність зі\~сторони відповідача\~клопотання про\~зменшення суми\~судових витрат, дійшов переконання, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому є обґрунтованими. Згідно з частиною п`ятою статті 268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268\~ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.12.2023, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 05.12.2023, а датою складення повного тексту судового рішення 22.12.2023.

Outcome: approved