Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Зачепилівської селищної ради Красноградського району Харківської області про тлумачення заповіту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом в якому просить суд: - розтлумачити, що в заповіті, вчиненому 29 травня 2002 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , посвідченому державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Косовою Н.Е., та зареєстрованому в реєстрі за № 4-669 і на момент смерті [PERSON] не зміненому і не скасованому, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого [PERSON] заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку, посвідчену державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 103472, виданим Зачепилівською районною державною адміністрацією 12.04.2011 року, земельну ділянку площею 6,0496 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6322281500:02:000:0145, що розташована на території колишньої Леб`язької сільської ради Зачепилівського району Харківської області йому [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , - визнати за ним [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , право власності в порядку спадкування за заповітом, вчиненим 29 травня 2002 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , посвідченим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Косовою Н.Е., та зареєстрованим в реєстрі за № 4 -669 і на момент смерті [PERSON] , не зміненому і не скасованому, на земельна ділянку площею 6,0496 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6322281500:02:000:0145, що розташована на території колишньої Леб`язької сільської ради Зачепилівського району Харківської області, нині Зачепилівської об`єднаної територіальної громади Красноградського району Харківської області, яка належала [PERSON] , на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 103472, виданого Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області 12.04.2011 року. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка була близькою подругою його покійних батьків і з якою він підтримував близькі стосунки, надавав допомогу до самої її смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з земельної ділянки площею 6,0496 га., кадастровий номер 6322281500:02:000:0145, місце розташування: Харківська область, Красноградський ( колишній Зачепилівський) район, ( колишня Леб`язька сільська рада), категорія земель землі сільськогосподарського призначення: цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 29 травня 2002 року [PERSON] склала заповіт згідно якого заповідала своє право на земельну частку ( пай), у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства « росія» с. Леб`яже Зачепилівського району Харківської області, а саме йому [PERSON] . Даний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Косовою Н.Е., та зареєстрований в реєстрі за № 4-669 і на момент смерті [PERSON] не змінений та не скасований. Право на земельну частку ( пай), у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства « росія» с. Леб`яже Зачепилівського району Харківської області покійна [PERSON] успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , якій 11 вересня 1997 року і був виданий Сертифікат на право на земельну частку ( пай) серії ХР № 01288292. Спадкоємців за законом у померлої [PERSON] відсутні. Після смерті [PERSON] він звернувся до приватного нотаріуса Красноградського районного нотаріального округу Харківської області із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту. Проте, 06 листопада 2023 року постановою приватного нотаріуса Красноградського нотаріального округу Харківської області відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на його ім.»я після смерті [PERSON] померлої [INFO] , на земельну ділянку площею 6,0496 га., кадастровий номер 6322281500:02:000:0145 у зв`язку з тим, що в заповіті [PERSON] вказана земельна частка ( пай), яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства « росія» с. Леб`яже Зачепилівського району Харківської області, а ним було надано нотаріусу для оформлення спадщини Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 103472, виданий Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області 12.04.2011 року, тобто на інше майно, ніж вказане у заповіті, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, тому він змушений звернутися до суду із даним позовом. Представник позивача адвокат Щтець В.М. надав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача [PERSON] та без його участі як представника позивача в якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Селищний голова Зачепилівської селищної ради Харківської області О.Петренко надала суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Згідно вимог\~ч.2 ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3\~ст.\~200\~ЦПК\~України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.4\~ст.\~206\~ЦПК\~України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 1256\~ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213\~ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213\~ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213\~ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 165/3014/20 (провадження № 61-16258св21). Відповідно до статей 1216,1218,1219\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч.2 ст. 1236 ЦК визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц (провадження № 61-20484св18) зазначено, що «тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлененеоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістомзаповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213,1256 ЦК України». Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей1233,1234 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі№ 141/813/19 (провадження № 61-1070св22). З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Аналіз статті 1256\~ЦК України свідчить, що: тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18. Згідно із частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: approved