Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,6 кв. м. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.04.2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 432/031-ФО1, згідно з яким банк надав останньому кредит у розмірі 14500 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. 15.09.2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків стало АТ «Альфа-Банк». Позивач вказує, що [PERSON] належним чином не виконує умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків, внаслідок чого станом на 24.06.2020 року утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 43052,10 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 12780,13 дол. США; сума заборгованості за відсотками в розмірі 21 909,33 дол. США; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2 792,62 дол. США; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 5 570,02 дол. США. З метою забезпечення кредитного договору 20.04.2007 року між банком та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку позивачеві належний їм житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,6 кв. м. За таких обставин, просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,6 кв. м., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20.04.2007 року в сумі 43 052,10 доларів СШАна користь позивача, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності та судові витрати по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.08.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.07.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22.03.2023 року замінено назву позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СенсБанк». 19.04.2023 року за вх. № 9513 представник позивачів Москаленко Ю.В. подав до суду пояснення у справі, в яких позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зокрема вказав, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.03.2012 року позов АКБ СР «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 432/031-ФО1 задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 126 106,35 грн. Тобто позивачем використано право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою. За відомостями з реєстру про виконавчі провадження вбачається, що виконавче провадження відкрите на виконання вказаного рішення суду завершено. Вказує, що вимога позивача про стягнення з відповідачів вказаної суми заборгованості є неправомірною та безпідставною, оскільки сума заборгованості, яка нарахована, не може вважатися як доказ заборгованості. 26.04.2023 року за вх. № 10227 до суду від представника позивача Луньової А.Г. надійшли пояснення у справі, в яких остання просила задовольнити позов, вказавши що наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Тобто, посилання на наявність рішення суду про стягнення заборгованості не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем не заперечується, що повторним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.03.2012 року достроково стягнуто з третьої особи заборгованість за кредитним договором в сумі 126 106,35 грн, однак дане рішення суду не виконане. Вказала, що сума основної заборгованості, що встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, є доведеною та підлягає стягненню за рахунок предмету іпотеки. Заборгованість за тілом кредиту не змінилась, та становить 12 780,13 дол. США, крім того за рахунок іпотеки підлягає до задоволення заборгованість за процентами, що була нарахована станом на 21.03.2012 року та заборгованість по пені. 27.04.2023 року за вх. № 10362 до суду від представника відповідачів Москаленка Ю.В. до суду надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в якій останній просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Вказав, що позивач заявивши позов, який рішенням суду від 21.03.2012 року задоволено, останній змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, тобто з дати набрання рішення суду законної сили 22.04.2012 року, проте звернувся до суду 06.08.2020 року більш ніж через 8 років, тобто з пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідачів адвокат Москаленко Ю.В. позов не визнав, посилаючись на викладене у письмових поясненнях, просив у задоволенні позову відмовити. У судове засідання представник позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України, до суду представник Луньова А.Г. надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. У судове засіданні 04.12.2023 року представник відповідачів Москаленко Ю.В. не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 432/031-ФО1, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 14500,00 доларів США, зі сплатою 13,00 процентів річних, з кінцевим терміном погашення 19.04.2022 року (том І а.с. 5-9, 57-59). 10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 432/031-ФО1/1 про внесення змін до кредитного договору № 432/031-ФО1 від 20.04.2007 року, відповідно до якої у зв`язку із зміною умов кредитування за договором кредиту сторони домовилися про те, що з 20.10.2008 року встановлюється процентна ставка за користування кредиту на рівні 15,00% річних (том І а.с. 4). 20.04.2007 року між між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту № 432/031-ФО1 від 19.04.2007 року, житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить іпотекодавцям на підставі договору обміну жилого будинку на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тюртюбек О.О. 18.08.1998 року по реєстру № 2269, зареєстрованого ОКП «Кіровоградське ООБТІ» 14.10.1998 року за № 20248/113 (том І а.с. 10-13, 60-63). Пунктом 4.6 іпотечного договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду. Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.03.2012 року (справа № 1111-1373/12, провадження № 2/1111/55/12), стягнуто на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Кіровоградського відділення Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 432/031-ФО1 від 19.04.2007 року в сумі 126106,35 грн. (том І а. с. 139). На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист, який було пред`явлено на примусове виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції. 21.03.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 37060268, а 05.10.2017 року постановою державного виконавця, на підставі п. 9, ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку з тим, що за боржником зареєстровано нерухоме майно, на яке накладено арешт та заборона на його відчуження. На дане майно не може бути звернуто стягнення, наявна встановлена законом заборона (Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»). Іншого майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. Боржник в трудових відносинах не перебуває, пенсію не отримує, відкритих рахунків в банківських та фінансових установах не має (том І а. с. 31-32). Даних про повне або часткове виконання зазначеного рішення суду боржником, матеріали справи не містять. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків з 15.10.2019 року є АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа-Банк»). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), зроблено висновок, що: наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. […] звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи по суті позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та перевіряючи розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] , суд виходить із того, що між сторонами існували кредитні правовідносини, в результаті неналежного виконання зобов`язання за якими у відповідача [PERSON] виникла заборгованість, в зв`язку з чим банком прийнято рішення про дострокове стягнення кредитних коштів. Зокрема, як заявлено у позовні заяві та вказано у розрахунку наданому позивачем заборгованість за кредитом станом на 24.06.2020 року становить 43052,10 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 12780,13 дол. США; сума заборгованості за відсотками в розмірі 21 909,33 дол. США; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2 792,62 дол. США; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 5 570,02 дол. США (том І а.с. 15-19, 64-65). 126106,35 грн. заборгованості стягнуто з відповідача на користь позивача за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.03.2012 року. Заборгованість за кредитом у розмірі 12780,13 дол. США нарахована за період з травня 2007 року по червень 2020 року, однак представник позивача вказала у своїх поясненнях, що заборгованість за тілом кредиту не змінилась, та становить 12 780,13 дол. США, що була нарахована станом на 21.03.2012 року. Суд погоджується, що відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за договором № 432/031-ФО1 до моменту пред`явлення вимоги дострокового погашення кредитної заборгованості у повному обсязі. Разом із тим, із розрахунку вбачається, що позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом за ст. 1048 ЦК України, а також пеню за ст. ст. 610, 611 ЦК України до червня 2020 року, незважаючи на пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту на початку 2012 року. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі, вимоги банку про стягнення процентів та пені за договором № 432/031-ФО1 після пред`явлення вимоги дострокового погашення кредитної заборгованості не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Скориставшись передбаченим частиною другою статі 1050 ЦК України правом вимагати дострокового погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, пені та встановив новий строк виконання цього зобов`язання. Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики та статей 610, 611 ЦК України щодо нарахування пені застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд також враховує, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actioinpersonam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actioinrem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань у 2012 році банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Рішення суду перебувало на виконанні. Постановою державного виконавця від 05.10.2017 року повернуто стягувачу виконавчий лист на виконання рішення суду від 21.03.2012 року. Тому, суд вважає, що при зверненні у липні 2020 року до суду із позовом у цій справі щодо суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк не пропустив строк позовної давності. Крім того, з аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17. Тому, суд не застосовує строк позовної давності, про порушення якого заявлено представником відповідачів. Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, банк змінив строк виконання кредитних зобов`язань, й після настання цього строку не мав права нараховувати борг кредиту, проценти та пеню за користування кредитними коштами. У свою чергу, наявний в матеріалах справи розрахунок свідчить про те, що заборгованість за цим кредитним договором розрахована станом на 24.06.2020 року. Іншого розрахунку заборгованості, з урахуванням перенесення строку кредитування, у зв`язку з заявленою вимоги дострокового погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, не надано, що позбавляє суд можливості, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначити суми нарахувань, які підлягають стягненню з відповідачів в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже суду не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed