Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

04.10.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання його сина відповідача [PERSON] . Однак, останній за адресою своєї реєстрації не проживає з 25.12.2010 року та починаючи з 2014 року, після виїзду сина за кордон, він взагалі втратив з ним зв`язок. Вказує, що будь-яких речей відповідача у квартирі немає, комунальні платежі він не сплачує, а також не приймає участі в утриманні житла. Зазначені обставини порушують його право власності, а тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засіданні від представника позивача надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 29-32). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи чи відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується Договором купівлі-продажу будинку, посвідченим 10.05.2000 року державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області та зареєстрованим в реєстрі за № 2-2203, а також витягом з\~Державного реєстру\~речових прав\~№ 334134695\~від 31.05.2023\~року (а.с. 7, 8). Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] , у даному житловому приміщенні зареєстрований, зокрема, син позивача відповідач [PERSON] (а.с. 9-15). Як вбачається із повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області № 11337/50/04-2023 від 24.04.2023 року, в ході розгляду звернення позивача було встановлено, що його син [PERSON] \~протягом тривалого\~часу не\~проживає за\~адресою свого\~місця реєстрації (а.с. 15). Судом також встановлено, що відповідач не приймає жодної участі в утриманні житлового будинку [ADDRESS] , його речей у даному житлі немає, а також останній не сплачує комунальні платежі. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] будучи членом сім`ї позивача (сином) без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та проживанні в ньому, про поважність причин його відсутності за місцем своєї реєстрації, наявності між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житловим будинком або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] в належному позивачу житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим останній змушені нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію його права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] \~та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved