Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

19 квітня 2023 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук Мирослава Вікторівна (далі третя особа), про встановлення факту та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] (далі [PERSON] ), з яким, як стверджує позивач, вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з 01 березня 2004 року. Позивач зазначає, що за час проживання у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] вони набули на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0722885100:02:001:3498. Відповідач у справі, яка є донькою [PERSON] та його спадкоємцем першої черги, не визнає вищенаведених фактів, у зв`язку з чим позивач просить суд: 1)встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу позивача та [PERSON] у період з 10 березня 2004 року по 16 жовтня 2021 року; 2)визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; 3)визнати за позивачем право власності на 1/2 частину на житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; 4)визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0722885100:02:001:3498. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що спірний житловий будинок був набутий [PERSON] у власність у 2000 році, коли він власними силами звів новий будинок, замість старого, який був знищений внаслідок пожежі. Земельна ділянка була набута [PERSON] в порядку приватизації, тому також не відноситься до складу спільної власності подружжя. В судове засідання сторони не прибули. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі смертю родича. Суддя відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки явка представника позивача у судове засідання є повторною, а тому на підставі п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд продовжує розгляд справи, в незалежності від причин неявки. Від представника відповідача надійшло клопотання про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких міркувань. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.13). Згідно матеріалів спадкової справи, відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] та єдиним спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину (а.с. 64, 94). До 01 березня 2004 року позивач [PERSON] перебувала в іншому шлюбі (а.с.8). Також, з матеріалів справи слідує, що з лютого 2000 року позивач зареєстрована за адресою [ADDRESS] , де знаходиться спірний будинок, і де також до своєї смерті проживав [PERSON] (а.с.9). За час свого життя, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 05 жовтня 2009 року серії ЯЕ №320594 [PERSON] набув на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер 0722885100:02:001:3498. Сторонами не заперечується, що вказана земельні ділянка знаходиться за адресою [ADDRESS] , під спірним житловим будинком (а.с.18). Також, згідно даних погосподарської книги Промінського старостівського округу Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, житловий будинок за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] . Рік побудови 2000 (а.с.97). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що покійного [PERSON] знав давно, оскільки вони були односельчанами. У 1997 році свідок був головою колгоспу у с. Вербаїв, а у 1998 році батьківська хата [PERSON] , де він і проживав згоріла внаслідок пожежі. Свідок виїжджав на цю пожежу та особисто бачив це. Тоді свідок зібрав правління колгоспу, де вони прийняли рішення допомогти [PERSON] відбудувати будинок, зокрема надали йому будівельні матеріалів за рахунок списаного приміщення колгоспу. Свідок також особисто віддав йому два дубових вікна. Новий будинок [PERSON] зводив швидко, оскільки був гарним господарем, мав поля, які обробляв та мав прибуток з того. Будинок зведений десь біля 2000 року. Позивача свідок знає, але стверджує, що у 2000 році вони не проживали з [PERSON] , а стали проживати пізніше. Допитана у судовому засіданні [PERSON] показала, що [PERSON] був її двоюрідним братом. Вказує, що [PERSON] проживав у батьківській хаті у с. Вербаїв Луцького району. У 1998 році будинок згорів, і [PERSON] його відбудував за допомогою голови колгоспа. Позивача свідок бачила, вказує, що вона десь з 2000 року приїжджала в село на заробітки. Потім свідок взнала, що [PERSON] проживає разом з позивачем. Бачила позивача на похороні [PERSON] , а також, коли гостювала у нього. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з покійним [PERSON] вони були друзями. Вказує, що [PERSON] був заможний, оскільки коли в нього згорів будинок, він його відбудував. Свідок вказує, що будинок [PERSON] будував сам. З позивачем, як жінкою, [PERSON] почав жити десь о 2004 році. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також відповідно до ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З аналізу вищенаведених положень СК України слідує, що визначальним під час віднесення майна до спільної сумісної власності, в тому числі у разі проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, без шлюбу, є час та спосіб набуття майна кожним з подружжя. Дослідивши всі надані сторонами докази у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що спірний будинок за адресою [ADDRESS] , був набутий [PERSON] у власність після 01 березня 2004 року, коли, як стверджує позивач, вона почала проживати з [PERSON] однієї сім`єю. Так, з показів допитаних свідків слідує, що у 1998 році батьківська хата [PERSON] , яка знаходилася за адресою [ADDRESS] , була знищена внаслідок пожежі. Позивач у своїх заявах по суті позову не висловила своєї позиції, чи визнає вона цей факт чи ні, але і доказів протилежного суду не надала. Надалі, з показів свідків слідує, що [PERSON] самостійно відбудовував вказаний будинок, зокрема і за допомогою голови місцевого колгоспу свідка [PERSON] . З матеріалів погосподарської книги слідує, що у 2000 році вказаний будинок був побудований. Сама позивач зареєстрована за адресою спірного будинку, починаючи з лютого 2000 року, що свідчить про те, що вказаний будинок вже існував в цей період. Її доводи в цій частині про те, що вона була зареєстрована у літній кухні, в якій вони і проживали з [PERSON] нічим не підтверджуються, а реєстрація місця проживання у господарській будівлі, якою по суті є літня кухня, чинним законодавством не передбачена. Позивач будь-яких доказів того, що вказаний будинок був побудований саме після 2004 року, як вона стверджує, не надала. Її доводи, викладені у відповіді на відзив, з описаною, на її думку, хронологією будівництва будинку, нічим не підтверджуються. Сама ж хронологія будівництва також викликає питання у суду щодо достовірності. Доводи позивача про те, що [PERSON] не міг самостійно збудувати будинок через проблеми зі здоров`ям є надуманими, оскільки будь-яких доказів того, що у період з 1998 по 2000 роки стан здоров`я останнього не дозволяв йому займатися будівництвом будинку суду надано не було. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не надала суду будь-яких доказів того, що [PERSON] збудував будинок за адресою [ADDRESS] , не у 2000 році, а після 2004 року, суд дійшов висновку, що її позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя в цій частині є необґрунтованими. Що стосується земельної ділянки з кадастровим номером 0722885100:02:001:3498, то суд зазначає, що вказана земельна ділянка набута [PERSON] в порядку безоплатної приватизації у 2009 році, а тому це майно в будь-якому разі було особистою приватною власністю останнього. Тому в цій частині позовні вимоги є також необґрунтованими. Що стосується позовних вимог про встановлення факту, суд зазначає таке. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд зауважує, що чинним ЦК України прямо не передбачений такий спосіб захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права як встановлення певного факту. Одночасно п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, але такі справи розглядаються в порядку окремого провадження. Зважаючи на наявність спору між сторонами з приводу належності спірного майна до складу спільної сумісної власності подружжя, такий факт може бути встановлений і в порядку позовного провадження, адже наявність спору унеможливлює розгляд справи в порядку окремого провадження. Одночасно, від встановлення певного факту у судовому порядку, як окремої позовної вимоги, повинно залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Проте, в даному випадку від встановлення факту спільного проживання позивача з [PERSON] , як чоловіка та жінки однією сім`єю у період з 01 березня 2004 року по 16 жовтня 2021 року, не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових прав позивача, адже судом було встановлено, що спірне нерухоме майно, яке є предметом цього спору не може входити до складу спільної сумісної власності подружжя, як набуте у власність до 2004 року (житловий будинок) та в порядку безоплатної приватизації (земельна ділянка). Будь-якої іншої мети для встановлення факту спільного проживання з [PERSON] , окрім, як вирішення спору зі спадкоємцем щодо належності чи неналежності певного майна до складу спільної сумісної власності, позивач у позові не навела. Отже, оскільки від встановлення факту спільного проживання позивач з [PERSON] не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових прав позивача, зокрема і в контексті заявлених підстав позову, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: dismissed