Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Дев`ятнадцятого жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] \~про звільнення його від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року у справі №521/18677/15-ц та стягнення аліментів. В обґрунтування\~позову посилається\~на те,\~що з\~ 27\~квітня 2007\~року \~він та\~ [PERSON] \~перебували у\~шлюбі,\~зареєстрованому Першим\~відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Малиновського\~районного управління\~юстиції.\~Від шлюбу\~мають малолітню\~дитину,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Рішенням Малиновського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~25\~грудня 2015\~року по\~цивільній справі\~№ 521/18677/15-ц\~шлюб між\~сторонами було\~розірвано та\~одночасно \~вирішено стягувати\~з [PERSON] \~аліменти на\~утримання спільної\~дитини у\~розмірі \~частини \~від усіх\~видів заробітку\~(доходів),\~але не\~менше 30\~%\~прожиткового мінімуму\~для дітей\~відповідного віку,\~починаючи з\~дати звернення\~до суду,\~а саме\~з 19.11.2015р.\~до досягнення\~сином повноліття,\~тобто до\~ [INFO] .\~Після укладення\~шлюбу [PERSON] \~із громадянином\~Польщі 19\~лютого 2021\~року місце\~проживання [PERSON] \~змінилося:\~він почав\~проживати \~із батьком.\~Тридцятого серпня\~2021\~року \~сторони \~уклали нотаріально\~посвідчений Договір\~про місце\~проживання та\~виховання дитини,\~де,\~серед іншого,\~відповідно до\~п.\~1.3.\~даного Договору\~сторони визначили,\~що місцем\~проживання дитини\~є місце\~проживання Батька,\~а саме:\~ [ADDRESS] .\~Згідно Довідки\~про зареєстрованих\~у житловому\~приміщенні [PERSON] ,\~ [INFO] \~за-реєстрований\~в квартирі\~ [ADDRESS] \~з 16.09.2021\~року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року по справі № 947/32847/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яке після ухвалення Постанови Одеським апеляційним судом 4 липня 2023 року, набрало законної сили, визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з Позивачем, [PERSON] . Оскільки дитина проживає з Позивачем, останній вважає, що Відповідачка [PERSON] \~не має права на отримання аліментів на утримання їхньої спільної дитини. Враховуючи положення\~ст.180 СК України, а саме те, що аліменти сплачуються тому з батьків, з ким проживає дитина, та враховуючи те, що неповнолітній\~ [PERSON] , 2011 року народження проживає разом з батьком, просить позов задовольнити, звільнити його від сплати аліментів на підставі рішення суду, починаючи з 31 серпня 2021 року та стягувати аліменти з [PERSON] , починаючи з дня подання позову до суду до повноліття сина. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від першого листопада 2023 року відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін. Представник Відповідача у встановлений судом строк подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що частково погоджується з позовними вимогами в частини припинення права на аліменти, проте не погоджується з часом, з якого вони мають бути припинені. За текстом відзиву зазначає про набрання законної сили 4 липня 2023 року рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2022 року про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , 2011 року народження разом з батьком як на строк, з якого мають бути припинені аліменти. В резолютивній частині відзиву мова йде про набрання рішенням по даній справі законної сили як момент, з якого мають бути припинені аліментні відносини. В частині позовних вимог про стягнення аліментів з Відповідача судовим шляхом не погоджується, вважаючи, що незважаючи на її перебування закордоном, вона весь час забезпечує дитину всім необхідним та витрачає чималі кошти на забезпечення сина. Спору щодо утримання дитини між батьками не існує, а позовні вимоги про стягнення аліментів є зловживанням Позивача своїми правами і тому в цій частині позов має бути залишений без розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. За приписами ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на підставах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та 5ст. 81 ЦПК України). Частина 1 ст.76 ЦПК України наголошує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що з 27 квітня 2007 року сторони перебували у шлюбі, в якому народився син, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 25 грудня 2015 року по цивільній справі № 521/18677/15-ц\~шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Першим Відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 200, було розірвано. Одночасно цим рішенням було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 30 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19 листопада 2015 року\~до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Тридцятого серпня 2021 року [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] з іншого, уклали Договір про місце проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО, [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 2827.(надалі - Договір). Відповідно до п. 1.3. Договору сторони визначили, що місцем проживання дитини є місце проживання Батька, а саме: [ADDRESS] . Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні [PERSON] , [INFO] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 16.09.2021 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року по справі № 947/32847/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яке після ухвалення Постанови Одеським апеляційним судом 4 липня 2023 року набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком за місцем його проживання. У відповідності до положень частини 4статті 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційого значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. А тому вказані обставини не підлягають доказуванню. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право бра-ти участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від стягнення аліментів на утримання дітей), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживають діти і з якого часу та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. Зазначений правовий висновок був висловлений у постанові Верховного суду 04.09.2019 при розгляді справи № 711/8561/16-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосу-валися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав Позивача буде звільнення останнього від сплати аліментів за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.12.2015 року у справі № 521/18677/15, яким вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішенням по даній справі законної сили. Припинення стягнення з Позивача аліментів буде відповідати інтересам його дитини, з огляду на те, що син проживає разом зі батьком, та Позивач, відповідно, здійснює догляд за ним та виховання, і вказані кошти витрачаються та будуть витрачатись на його матеріальне забезпечення, лікування, потреби, догляд, тощо. Відповідно до ст.188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є без-умовно обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку Позивача на користь Відповідача. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази, суду необхідне мати на увазі, що законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Згідно приписів ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 5 ст. 183 СК України та до п.17Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у розмірі, серед іншого, на одну дитину однієї чверті,, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Як встановлено судом та не оскаржується Відповідачем малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з Батьком і тому суд погоджується з обґрунтованістю позовних вимоги в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів (боржника), але не менше ніж 50% від встановленого законом прожиткового мінімум на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат здійснюється в порядку приписів статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України, серед іншого, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,6 грн, про що свідчить електронна квитанція. У зв`язку з визнанням позову відповідачем, 50% сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а інші 50% підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи наведене, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. на користь держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial