Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Свої позовні вимоги мотивує тим, що з вересня 2005 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03 грудня 2010 року розірвано. Незадовго після укладення вказаного шлюбу нею була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цю квартиру було придбано на її ім`я за договором купівлі-продажу від 22 травня 2008 року, згоду на укладення якого відповідач не надавав, в основному за кредитні кошти, отримані нею на підставі кредитного договору, укладеного між нею та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк», та частково за її особисті кошти, які належали їй до шлюбу, а тому спірне майно є лише її власністю. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] вимоги про поділ майна не заявляв та не заперечував її право на вказану квартиру. Нещодавно, маючи намір відчужити вказану квартиру, вона звернулася до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, однак у цьому нотаріусом їй було відмовлено, оскільки зазначене майно придбане під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також нотаріусом рекомендовано з метою захисту свого права звернутися до суду з даним позовом. За наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львовавід 11 серпня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначену справу до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, у якій підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд розглядати справу без його та позивача участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила. Надіслав заяву, у якій щодо задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не заперечує, просить позов задовольнити та розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 03.12.2010 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 324, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.12.2010, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції /а.с.10/. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 09.01.2021 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] /а.с.11/. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Грищенко Н.О. та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 1439, [PERSON] придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.14-15/. Згідно з п. 5 вказаного Договору за домовленістю сторін продаж нерухомості провадиться за 329 800,00 грн. (триста двадцять дев`ять тисяч вісімсот гривень 00 копійок), що за офіційним курсом Національного Банку України на 22 травня 2008 року складає 68 000,00 доларів США (шістдесят вісім тисяч доларів США 00 центів), які покупець зобов`язується сплатити продавцю, а продавець зобов`язується прийняти готівкою протягом дня з моменту нотаріального посвідчення цього Договору із залученням кредитних коштів, згідно кредитного договору, укладеного покупцем із Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк», що буде підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою від продавця про факт проведення розрахунку, що є невід`ємною частиною цього договору. 22 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк» (Кредитором), з однієї сторони, [PERSON] та [PERSON] (Позичальниками), з іншої сторони, укладено договір про іпотечний кредит №1.08052472.л, відповідно до п. 1.1 якого Кредитор на умовах цього договору надав Позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США на строк користування 240 (двісті сорок) місяців, а Позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 11,50 (одинадцять цілих п`ятдесят сотих) % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках і виконати свої зобов`язання за даним договором у повному обсязі /а.с.19-25/. Згідно з п. 1.2 вказаного договору про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року кредит надається Позичальнику для придбання у власність житлової нерухомості: квартири [ADDRESS] , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, має загальну площу 31,50 (тридцять одна ціла п`ятдесят сотих) кв. м. та житлову площу 19,10 (дев`ятнадцять цілих десять сотих) кв. м. (предмет іпотеки), право власності на яку Позичальник набуває на підставі договору купівлі-продажу, що укладений між Позичальником та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Грищенко Н.О. 22 травня 200 8 року, внесений у реєстр за № 1439 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року Кредитор надає Позичальнику кредит на умовах його цільового використання, забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Згідно з п. 2.2 вказаного договору про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року кредит надається Позичальникові у день укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору, згідно якого в іпотеку передається нерухомість, за умовами дотримання виконання Позичальником положень цього Договору. 22 травня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року позивачкою було передано в іпотеку спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана в основному за кредитні кошти, про що між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк» (Іпотекодержателем) та позивачкою (Іпотекодавцем) укладено іпотечний договір № 1.08052472.л, відповідно до п. 1.1 якого Іпотекодавець передав, а Іпотекодержатель прийняв в іпотек житлову нерухомість, а саме квартиру [ADDRESS] , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, має загальну площу 31,50 (тридцять одна ціла п`ятдесят сотих) кв. м. та житлову площу 19,10 (дев`ятнадцять цілих десять сотих) кв. м. (предмет іпотеки), право власності на яку Іпотекодавець набуває на підставі договору купівлі-продажу, що укладений між Позичальником та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Грищенко Н.О. 22 травня 200 8 року, внесений у реєстр за № 1439 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів /а.с.17-18/. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19616672 від 22.07.2008, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», позивачка є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.16/. Відповідно до квитанцій /а.с.26-79/, всі платежі здійснювались [PERSON] , призначення платежу: поповнення валютного поточного рахунку [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17. Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021року у справі №756-2527цс16. Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна, а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, але за його особисті кошти. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд вважає встановленим, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана позивачкою 22 травня 2008 року, тобто через відносно короткий період часу після укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] . Дану квартиру було придбано на ім`я позивачки за договором купівлі-продажу від 22 травня 2008 року, згоду на укладення якого відповідач не надавав, за кредитні кошти, отримані позивачкою на підставі кредитного договору, укладеного нею із Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк», та частково за особисті кошти позивачки, які належали їй до шлюбу. При цьому відповідач [PERSON] не є стороною договору про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року, він не надавав згоди на укладення цього правочину. Зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 1.08052472.л від 22 травня 2008 року фактично виконане уже після розірвання шлюбу між сторонами спору, а саме [PERSON] , який є теперішнім чоловіком позивачки, що підтверджуються: договором №1.08052472.л/1 про відступлення прав вимоги за кредитним договором; актом приймання-передачі документів від 21.12.2020; актом приймання-передачі вимоги від 21.12.2020; довідкою за Вих. № 21.12-20_1 від 21.12.2020 про виконання [PERSON] зобов`язань у повному обсязі та відсутність заборгованості, виданою ТзОВ «Вердикт Капітал»; довідкою за Вих. № 21.12-20_1 від 21.12.2020 про відсутність заборгованості у [PERSON] , виданою ТзОВ «Вердикт Капітал». Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю слід задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved