Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Тисменицький районний суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому вказав, що 20 вересня 2007 року \~він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] . В них є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року шлюб між ним і [PERSON] був розірваний. Під час шлюбу сторони набули нерухоме майно: земельну ділянку, кадастровий номер: 2625887899:02:006:0540, площею 0,1455 га та земельну ділянку, кадастровий номер: 2625887899:02:006:0542, площею 0,1000 га, а також транспортні засоби: Hundai ІХ35, д.н.з. [NUMBER] та Toyota Corolla, д.н.з. [NUMBER] . Враховуючи викладене, в порядку поділу спільного майна позивач [PERSON] просив суд визнати за ним право власності частину вказаного майна, а також покласти на відповідача судові витрати. 08 серпня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виділити їй автомобіль Toyota Corolla, 2017 р.в., а [PERSON] виділити дві земельні ділянки площами 0,1455 га та 0,1000 га, а також автомобіль Hundai ІХ35, д.н.з. [NUMBER] . Позовні вимоги мотивувала тим, що саме вона користується автомобілем Toyota Corolla, зокрема, возить спільних з відповідачем дітей в школу та в садок. Спільне володіння вказаним автомобілем [PERSON] вважає неможливим (а.с. 67-72). 21 вересня 2023 року від позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він вказав, що вважає запропонований [PERSON] варіант поділу спільного майна непропорційним. Вважає більш доцільним буде виділення саме йому автомобіля Toyota Corolla, оскільки він змушений долати значні відстані, так як фактично проживає в Закарпатській області, працює в Києві та навідує дітей в Івано-Франківській області. Натомість відповідач [PERSON] перебуває у декретній відпустці і має змогу користуватися громадським транспортом (а.с. 141-147). 26\~вересня 2023\~року від\~ [PERSON] \~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~вона вказала,\~що на\~виділення їй\~автомобіля Hundai\~ІХ35\~вона не\~погоджується,\~оскільки це\~на теперішній\~час неможливо,\~так як\~даний автомобіль\~пошкоджений і\~є речовим\~доказом в\~кримінальному провадженні.\~Наполягає на\~виділенні їй\~саме автомобіля Toyota Corolla, яким вона постійно користується (а.с. 183-185). Ухвалою від 11 серпня 2023 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 11 вересня 2023 року. Ухвалою від 23 серпня 2023 року суд задовольнив клопотання представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відео конференц зв`язку. Ухвалою від 11 вересня 2023 року суд прийняв зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, відстрочив сплату судового збору в сумі 5000 грн до ухваленні рішення у справі і відклав підготовче засідання на 11 жовтня 2013 року. 11 жовтня 2023 року суд відклав підготовче засідання за клопотанням представника відповідача для витребування доказів. Ухвалами від 01 листопада 2023 року суд залишив без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині визнання за ним права власності на частини автомобіля Hundai ІХ35, відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 04 грудня 2023 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позові. Повідомила, що сторони обговорювали різні варіанти поділу спільного майно, проте згоди не змогли досягти. Також зазначила, що докази понесення судових витрат на правову допомогу будуть позивачем надані після ухвалення рішення. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] , і натомість задовольнити зустрічний позов [PERSON] . Зазначила, що варіант поділу майна, про який просить суд [PERSON] , дозволить остаточно вирішити спір між сторонами. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків: В ході судового розгляду встановлено, що 20 вересня 2007 року сторони по справі зареєстрували шлюб, актовий запис №164 (т. 1 а.с. 37). Сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 8, 9). Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (т. 1 а.с.10-11). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2019 року, [PERSON] придбала земельну ділянку, кадастровий номер: 2625887899:02:006:0542, площею 0,1000 га (т. 1 а.с.13, 15-16). Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2019 року, [PERSON] придбала земельну ділянку, кадастровий номер: 2625887899:02:006:0540, площею 0,1455 га (т. 1 а.с.13, 18-20). 02 липня 2016 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на транспортний засіб Hundai ІХ35, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] (т. 1 а.с. 21). 03 жовтня 2017 року [PERSON] стала власницею транспортного засобу Toyota Corolla, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] (т. 1 а.с. 22). В силу ст. 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. \~\~ Відповідно до вимог п.п. 2, 4 ст.\~65\~СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. В разі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.\~\~ Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку, що сторони придбали спірне майно саме в період шлюбу та зареєстрували право власності на транспортні засоби та земельні ділянки саме на [PERSON] . Відповідно транспортні засоби та земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна. Позивач за первісним позовом [PERSON] просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ним право власності на частину автомобілів Toyota Corolla та Hundai ІХ35, а також двох земельних ділянок площами 0,1455 га та 0,1000 га, право власності на які зареєстроване за [PERSON] . Натомість відповідач за первісним позовом [PERSON] у своїй зустрічній позовні заяві просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити їй автомобіль Toyota Corolla, 2017 р.в., а [PERSON] виділити дві земельні ділянки площами 0,1455 га та 0,1000 га, а також автомобіль Hundai ІХ35, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ч. 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Судом враховується, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не надав згоди на присудження йому грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, а також те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не внесла суму грошової компенсації на депозитний рахунок суду, що не відповідає вимогам ст.71 СК України. Таким чином, суд доходить висновку, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому кожному з них належить по 1/2 частині спірного майна. Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд дійшов висновку про поділ між сторонами спірного майна. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, необхідно визнати за [PERSON] право власності на частки спільного сумісного майна, відповідно його позов підлягає задоволенню. Натомість зустрічна позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, в частині виділення їй частини автомобіля Toyota Corolla, 2017 р.в. Стосовно вирішення судом питання розподілу судових витрат: Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при зверненні до суд був сплачений судовий збір на загальну суму 6481,20 грн. з розрахунку 1% від вартості спільного сумісного майнам, проте в позовній заяві [PERSON] просив, в порядку поділу спільного сумісного майна, визнати за ним право власності на частину такого майна, тому мав сплатити судовий збір в сумі 3740,60 грн. Отже, помилково сплачена сума судового збору в розмірі 3740,60 грн підлягає поверненню [PERSON] з державного бюджету. Ухвалою від 01 листопада 2023 року суд залишив без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині визнання за ним права власності на частини автомобіля Hundai ІХ35 вартістю 125000 грн. Судовий збір за вказану вимогу складав 625 грн. Отже, у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , з відповідача [PERSON] . Підлягають стягненню на його користь, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2615,10 грн. Натоміть, [PERSON] при звернення до суду із зустрічною позовною заявою, в якій вона просила виділити їй у власність автомобіль вартістю 500000 грн., мала б сплатити судовий збір в розмірі 5000 грн. Ухвалою від 11 вересня 2023 року суд відстрочив сплату судового збору в сумі 5000 грн до ухваленні рішення у справі. Враховуючи, що судом зустрічний позов [PERSON] задоволений на 50%, з [PERSON] на її користь підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 2500 грн., а також 2500 грн судового збору підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Згідно із частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з іншої сторони, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц. Як вбачається з матеріалів справи представник [PERSON] [PERSON] просила стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] судові витрати на правову допомогу в розмірі 20800 грн. На підтвердження понесених судових витрат були надані такі докази: ордер від 07 вересня 2023 року, додаткову угоду до договору №09/23 від 06 вересня 2023 року, укладеного між адвокатом Задною Р.Є. та Іванків Л.Б., акт приймання-передачі наданих послуг від 01 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 246-251). В матеріалах справи також знаходиться договір №09/23 від 06 вересня 2023 року, укладений між адвокатом Задною Р.Є. та Іванків Л.Б. (т. 1 а.с. 106-107), ордер на представлення інтересів позивачки [PERSON] в Тисменицькому районному суді Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року (т. 1 а.с. 108); копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Задної Р.Є. (т. 1 а.с. 109-110). Відповідно до наданих доказів загальна вартість наданих адвокатом послуг в суді становить 20800 грн. До цих послуг включено консультації з вивченням документів відносно яких є спірні питання вартістю 2000 грн; підготовка зустрічної позовної заяви 8000 грн; підготовка інших процесуальних документів 4800 грн; участь в судових засіданнях 11 вересня 2023 року, 11 жовтня 2023 року, 01 листопада 2023 року, 04 грудня 2023 року 6000 грн. Стосовно заявлених до стягнення витрат суд зазначає, що такі витрати пов`язані з розглядом справи підтверджуються належними доказами, зокрема, зустрічною позовною заявою, відповіддю на відзив, заявами та клопотаннями, протоколами судових засідань, відповідно до яких адвокат Задна Р.Є. брала участь у судових засіданнях. Встановивши, що у суді правничу допомогу позивачці за зустрічним позовом надавала адвокат Задна Р.Є. на підставі договору про надання правової допомоги, понесення таких витрат підтверджується актом виконаних робіт, з огляду на часткове задоволення зустрічного позову, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачці за зустрічним позовом понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподілу судових витрат за надання правничої допомоги адвокатом Задною Р.Є., суд враховує загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування, складність справи та виконаних адвокатом робіт; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторін. При вирішенні питання про співмірність витрат на правничу допомогу, суд враховує, що юридичний супровід справи адвокатом Задною Р.Є. розпочався ще на стадії підготовчого провадження. Характер позовних вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних. Зважаючи на це, відшкодування витрат на правничу допомогу за складання зустрічного позову, заяв та клопотань є завищеним та не співмірним обсягу виконаної роботи. Крім того, як вбачається з протоколів судового засідання від 11 вересня 2023 року, 11 жовтня 2023 року, 01 листопада 2023 року, 04 грудня 2023 року, засідання тривали відповідно: 36 хв; 35 хв; 1 год 45 хв; 1 год 35 хв. Відтак, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, тривалості судових засідань, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що зазначений позивачем за зустрічним позовом розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20800 грн неспівмірний з наданими стороні справи послугами, що суперечить принципу розподілу судових витрат. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн, що відповідатиме критерію розумної необхідності цих витрат.

Outcome: partial