Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

До Шевченківського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ», в якому просить визнати недійсним Договір № 133750 від 05 липня 2020 року, що був укладений між сторонами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 23 вересня 2020 року та повторно 12 листопада 2021 року позивач дізнався про існування фінансових претензій (вимог) від відповідача щодо спати заборгованості за ніби то укладеним ним з відповідачем Договором № 133750 від 05 липня 2020 року. Вимагаючи сплату заборгованості, позивач вважає, що відповідач таким чином порушує право на свободу волевиявлення, примушуючи позивача до виконання дій (сплати заборгованості) за зобов`язанням, яке позивач не набував, а саме кредитний договір з відповідачем не укладався та грошові кошти у позику позивачем не отримувалась. Крім того, позивач вважає договір неукладеним, оскільки пропозиції від відповідача не отримував, оферту або договір не підписував, правочинів не вчиняв, фінансову послугу від відповідача не отримував, у зв`язку з чим, останній вимушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним направлено до Подільського районного суду міста Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 квітня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Представник відповідача в установлений судом строк не подав заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відзив на позовну заяву у встановлений строк суду не надав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З наданого стороною позивача копії повідомлення директора ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» направленого на ім`я [PERSON] судом встановлено, що на підставі договору факторингу № 01-28/2021 від 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», право вимоги заборгованості по кредитному договору № 133750 від 05 липня 2020 року відступлене ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Заборгованість по кредитному договору перед ТОВ «ЗАЙМЕР» на дату відступлення склала 5200 грн. Отже, внаслідок укладання договору факторингу, за яким по кредитному договору з 28 жовтня 2021 року стало ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», право грошової вимоги до [PERSON] щодо сплати заборгованості за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». З копії свідоцтва про шлюб, виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що 09 вересня 2020 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 1374. Після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Таким чином, на підставі наданих стороною позивача доказів в обґрунтування позовних вимог, зокрема листа ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», судом не було встановлено обставин, які б свідчили про укладання спірного кредитного договору саме між позивачем та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Натомість, з наданих доказів вбачається, що спірний кредитний договір від 05 липня 2020 року укладено між позивачем та ТОВ «ЗАЙМЕР». Та у подальшому, на підставі договору факторингу № 01-28/2021 від 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУГОУ», право вимоги заборгованості по кредитному договору № 133750 від 05 липня 2020 року до позивача відступлене ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Таким чином, аналізуючи позовні вимоги позивача по відношенню до відповідача ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», слід зазначити наступне. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду № 519/77/18 від 14 серпня 2019 року, № 200/3452/17 від 12 листопада 2020 року, № 474/106/18 від 15 квітня 2020 року. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). У постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц викладено висновок ВП ВС про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, судом встановлено, що усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивача. Однак для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed