Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] . Фінансової компанії «UniGroup», в якому просила визнати договір позики від 27.08.2021 року між [PERSON] , якого представляв за довіреністю [PERSON] , та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність грошову суму у розмірі 1 437 707,5 грн, що в еквіваленті становило 53 150,00 доларів США, удаваним правочином та встановити, що зазначений договір є договором споживчого кредиту. Свої вимоги мотивувала тим, що у серпні 2021 року звернулась до ФК «UniGroup» (https://unigroup.kiev.ua/ua-about) з пропозицією надати їй кредит для власних потреб. Надалі, протягом 13-27 серпня між нею та менеджером ФК «UniGroup» відбулась переписка щодо узгодження умов кредитування. За результатами перемовин було узгоджено умови кредитування: 50 000,00 доларів США кредит, з яких витрати ФК «UniGroup» 5 500,00 доларів США; сплата кредиту [PERSON] та закриття іпотеки ТОВ «ФК «Фактор груп» 31 686,00 доларів США; видача готівкою 12 814,00 доларів США; сплата процентів та тіла кредиту - 1 468,00 доларів США, строком на 5 років, визначено місце та час укладення договору. Однак, по прибуттю виявилось про інші умови кредитування, а також те , що ФК «UniGroup» не визначило себе стороною договору, а нею став [PERSON] як фізичну особу, що вважає, відповідало кредитному посереднику, і кредитний договір не був укладений, а був їй на підписання наданий договір позики, де відсотки були включені у тіло позики. Вказує, що у договорі позики не відображені усі умови фактичних взаємовідносин між нею та [PERSON] , що саме і свідчить про те, що договір позики був укладений для приховання справжніх договірних відносин між сторонами, а саме договору споживчого кредиту. Підтвердженням того, що між нею та [PERSON] був укладений саме договір споживчого кредитування, є те, що під час обговорення умов отримання коштів, вона домовлялася із представниками фінансової компанії «UniGroup», яка спеціалізується на наданні кредитів, а не просто фізичною особою, яка б могла позичити їй кошти; будь-яких довірливих, родинних чи дружніх взаємовідносин між нею та [PERSON] немає, що могло б стати підставою для укладення договору позики чи для обрання його у ролі позичальника за зобов`язанням із значною для неї сумою коштів; у листуванні з представниками фінансової компанії «UniGroup» постійно вживалася термінологія, яка характерна для договору кредиту, а саме «кредит», «тіло кредиту», «проценти», «фінансова компанія»; відсотки за кредит були включені у тіло кредиту, коли ж у договорі позики взагалі не зазначено про будь-які відсотки за користування коштами; у листуванні з представниками фінансової компанії «UniGroup» наявний детальний графік погашення кредиту, що підтверджує наявність саме правовідносин із кредитування, а не безпроцентної позики, як закріплено у договорі позики; термін кредитування у домовленостях - 3 роки, а не так як закріплено в умовах договору; за рахунок частини коштів від отриманого кредиту від ФК «UniGroup», представники «UniGroup» погасили іпотеку за квартиру, розташованою у [ADDRESS] , що підтверджує наявність саме договірних відносин пов`язаних із споживчим кредитуванням., що підтверджується, зокрема, банківською квитанцією 57620176 від 26.08.2021 року, за якою [PERSON] , представник фінансової компанії «UniGroup», вніс суму, еквівалентну 31 686,00 доларів США, на рахунок ТОВ «ФК «Фактор груп» як погашення кредиту [PERSON] ; відсутність розписки за договором позики, також свідчить про фактичні кредитні відносини між сторонами; щомісячна сплата нею відсотків за договором позики ( у якому зазначені умови безвідсоткової позики), свідчить про встановлення відносин кредитування. Зазначає, що під час підписання договору позики їй сказали, що це стандартний договір, де будуть відображені всі умови кредитування, а [PERSON] , кредитний посередник, саме тому вона підписала його. Однак, укладення договору позики, а не договору споживчого кредитування, суттєво порушує її права, оскільки [PERSON] та інші особи за договором позики та договором іпотеки, укладеним на забезпечення цього договору, незаконно реалізували її майно та зареєстрували право власності на квартиру, розташованою у [ADDRESS] . Тому, змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 61). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 79). 11.10.2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому останні просив у позові відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Вказав, що дійсно 27.08.2021 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики з строком виконання до 27.11.2021 року. Як засіб забезпечення договору позики того ж дня - 27.08.2021 року був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку було передане наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . До договору позики [PERSON] написала розписку від руки, яка підтверджує зобов`язальні правовідносини між ними за цим договором. 25.11.2021 року між ним та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до договору позики та договору іпотеки від 27.08.2021 року, якими було змінено строк виконання основного зобов`язання до - 27.05.2022 року. [PERSON] сплачувала кошти відповідно до графіка платежів, визначеного в договорі позики в п.3.2 вчасно, але лише до січня 2022 року. З січня 2022 року вона почала затримувати оплату в строки передбачені Договором Позики. Після початку війни перший раз з [PERSON] зв`язок був в середині березня 2022 року на предмет того, чи все добре з нею, на що вона відповіла, що виїхала за кордон. В перші місяці війни всім було не до виконання будь яких зобов`язань, які існували на той момент та думки були про інше, тому ніхто не вимагав повернути кошти негайно. В подальшому, він повторно зв`язувався з [PERSON] , вона відповідала, що зараз війна і вирішувати це питання ми будемо по закінченню військового стану. Потім ще декілька раз виходив з нею на зв`язок в квітні та червні 2022 року. На питання коли вона збирається робити хоча б якісь платежі та закривати договір позики, вона відповідала що зараз війна, це форс мажорні обставини та всі платежі чомусь, на її думку, відміняються до закінчення війни і розбиратись з її зобов`язаннями по договору позики будемо тільки по закінченню війни. Надалі вона не охоче відповідала на дзвінки та смс з приводу даного питання. В договорі іпотеки прописана процедура звернення стягнення у випадку порушення позичальником умов та строків повернення коштів згідно договору позики. На момент, коли [PERSON] від 21.09.2022 року була відправлена претензія- вимога, про повернення суми боргу у зв`язку з порушенням умов договору позики, заборгованість становила 4 місяці та відповідно закінчився строк дії даного договору - 27.05.2022 року, але зі сторони [PERSON] ніяких дій з приводу виконання її ж зобов`язання здійснено ні разу не було, хоча їй не одноразово телефонували та говорили, що це питання потрібно вирішувати, тому, що війна затягується та може тривати досить довгий час і чекати закінчення війни не є доцільним, у зв`язку з тим, що на території Києва та області активні бойові дії відсутні, всі державні, судові та комерційні інституції працюють в звичайному режимі. Претензія-вимога була відправлена [PERSON] відповідно до Закону України «Про іпотеку» на адресу, яка була вказана в договорі як адреса її реєстрації місця проживання. Після спливу 30 денного терміну було звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки та право власності зареєстровано за іпотекодержателем [PERSON] , приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. [PERSON] свідомо не виконувала свої боргові зобов`язання за договором позики, таким чином втратила право власності на квартиру у відповідності до договору іпотеки. В зв`язку з цим [PERSON] вирішила спробувати визнати договір позики між фізичними особами - кредитним договором, для того, щоб ці відносини можна було б віднести до форс мажорних обставин. Також вказав, що в перше чує про ФК «UniGroup» і ні якого відношення до неї не має. У нотаріуса він - [PERSON] разом з [PERSON] уклали саме договір позики, а в подальшому продовжували строк цього договору на прохання [PERSON] ще на півроку і також без участі фінансової компанії, про яку говорить позивач. Відповідь на відзив не надходила. Відповідачу ФК «UniGroup» ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась на адресу, вказану в позові: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення/досилання конверт повернувся до суду із відміткою «не розшукано». Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Зважаючи на вищезазначене, суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач ФК «UniGroup» не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 22.09.2023 року. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що 27.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та посвідчений ПН КМНО Гамаль І.М. за реєстровим номером № 8275 договір позики, за умовами якого позивач отримала від відповідача у власність грошову суму в розмірі 1 437 707,50 грн., що в еквіваленті становить 53 150,00 доларів США, з строком виконання до 27.11.2021 року (а.с. 12-13). Як засіб забезпечення договору позики того ж дня - 27.08.2021 року між сторонами був укладений договір іпотеки, посвідчений ПН КМНО Гамаль І.М. за реєстровим номером № 8277, за яким в іпотеку було передане наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (а.с. 14-21). 27.08.2021 року [PERSON] власноруч написано розписку про отримання грошових коштів у розмірі, що еквівалентно 53 150,00 доларів США зі строком їх повернення до 27.11.2021 року. 25.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до договору позики та договору іпотеки від 27.08.2021 року, якими було змінено строк виконання основного зобов`язання до - 27.05.2022 року (а.с. 22-24). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст. 235 ЦК України). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Так, в матеріалах справи наявний договір позики, укладений 27.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений ПН КМНО Гамаль І.М. за реєстровим номером № 8275. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вимоги обґрунтовувала тим, що укладений між сторонами договір позики від 27.08.2021 року є удаваним правочином, оскільки фактично між сторонами був укладений договір споживчого кредиту з ФК «UniGroup». У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору; право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості (ч. 1 ст. 12 Закону). У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені й інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Умови договору про споживчий кредит повинні передбачати заборону кредитодавцю, новому кредитору, колекторській компанії повідомляти інформацію про укладення споживачем договору про споживчий кредит, його умови, стан виконання, наявність простроченої заборгованості та її розмір особам, які не є стороною цього договору. Така заборона не поширюється на випадки повідомлення зазначеної інформації представникам, спадкоємцям, поручителям, майновим поручителям споживача, третім особам, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, а також на випадки передачі інформації про прострочену заборгованість близьким особам споживача із дотриманням вимог ч. 6 ст. 25 Закону, за умови наявності у договорі про споживчий кредит волевиявлення споживача щодо передачі зазначеної інформації. У разі якщо такий договір укладається шляхом приєднання, зазначене волевиявлення повинно міститися в індивідуальній частині договору. Таких притаманних договору споживчого кредиту умов договір позики не містить. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на копію переписки у Viber з представником ФК «UniGroup» (а.с. 26-54). Однак, наявність такої переписки, не свідчить про те, що між [PERSON] та ФК «UniGroup» виникли правовідносини, що випливають із договору споживчого кредиту. Крім того, з наданої переписки загалом не можна встановити суб`єктивний склад її учасників, зокрема, також наявність певних відносин між відповідачами. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України позивачем з даного приводу не надано. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, скориставшись своїми правами на власний розсуд, клопотань щодо витребовування доказів, необхідних для підтвердження своєї позиції, заявлено, не було. Разом з тим, факт укладення договору позики підтверджено, презумпнція його правомірності не спростована . Позивачем не надано належних та достатніх доказів, що спірний договір позики є удаваним. Зміст цього правочину був зрозумілий позичальнику, що також підтверджується п. п. 11, 12 договору позики, і протилежного нею не доведено під час розгляду справи. Крім того, укладаючи з [PERSON] 25.11.2021 року Договір внесення змін до договору позики та договору іпотеки від 27.08.2021 року, якими було змінено строк виконання основного зобов`язання до - 27.05.2022 року, позивач також діяла свідомо, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, вияв її внутрішньої волі відповідав зовнішньому, що не спростовано належними та допустимими доказами. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що факт отримання грошових коштів за договором позики підтверджується відповідною розпискою про отримання таких коштів, написаною власноруч та підписаною позивачем. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору споживчого кредиту, а тим паче укладення такого з ФК «UniGroup». З огляду на викладене, враховуючи вищевикладені вимоги вказаних норм права та встановивши, що укладаючи спірний договір позики, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір позики, а не будь-який інший договір, позивач не обґрунтував удаваності договору позики з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором позики, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, надходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору удаваним. Воля сторін договору зафіксована у нотаріально посвідченому договорі позики та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed