Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вищевказаним позовом. У позовній заяві зазначив, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 06.11.1999 року. Від шлюбу є діти, доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Підставою звернення до суду позивач зазначає те, що сімейні відносини у сторін не склались, вони мають різні погляди на сімейне життя та шлюбні стосунки ними не підтримуються. Вважає, що шлюб носить формальний характер, сторони не бажають примирення та прийняли спільне рішення розірвати шлюбні та сімейні стосунки. Також позивач просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини з позивачем та стягнути витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.09.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на виправлення недоліків. На виконання ухвали суду позивачем надано заяву, відповідно до якої вона недоліки усунула та відмовилась від вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.10.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. У прохальній частині позовної заяви позивач просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого він заперечує стосовно задоволення позовної вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки на його думку вона є надуманою та безпідставною. Стосовно вимоги про розірвання шлюбу не заперечує щодо її задоволення. Разом із тим, просить суд, відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки вартість правової допомоги є неспівмірною відносно складності справи, ціною позову та затрат ресурсу адвоката. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у ч. 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч.ч. 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з ч. 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Богуславського районного управління юстиції Київської області 06.11.1999 року, про що зроблено актовий запис № 125, та видано Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Матеріали справи свідчать про те, що сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, не мають намір відновлювати сім`ю та бажають розірвати шлюб. Відповідач визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та просить розірвати шлюб. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже не можливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Щодо залишення прізвища " [PERSON] " за позивачем, то таке право іменуватися надалі прізвищем, яке отримано в звязку з реєстрацією шлюбу, прямо передбачено ст. 113 Сімейного кодексу і окремого визнання судом не потребує. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір №1 від 24.07.2023 року про надання адвокатських послуг. Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів в розмірі 10 000,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, також не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у стягненні витрат на правову допомогу. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи визнання позову відповідачем, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним за подання позову судового збору (1073,60 грн.), що становить 536,80 грн. Іншу частину сплаченого позивачем судового збору (536,80 грн.) слід стягнути на його користь з відповідача.

Outcome: partial