Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

19.04.2023 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі - відповідачка), в якому просить визначити місце проживання дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із ним. В обґрунтування позову вказав, що з 09 травня 2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який на даний час розірвано за рішенням суду. Від спільного проживання у них народились дочки [PERSON] . [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відмітив, що після розлучення, відповідачка залишила свою сім`ю та переїхала на постійне місце проживання за межі території України. На даний час вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. З моменту виїзду за кордон [PERSON] не цікавиться життям дітей та не приймає участі у їх вихованні, не підтримує належним чином з ними жодного спілкування, в достатній мірі не цікавиться станом їхнього здоров`я, фізичним та духовним розвитком. На даний час [PERSON] перебуває за кордоном і дата її повернення назад в Україну невідома. Позивач зазначив, що як батько дочок [PERSON] та малолітньої [PERSON] усвідомлює загальну відповідальність за виховання та піклування про дітей, а саме створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження духовного і розумового розвитку, підтримання їхнього фізичного та психічного здоров`я. Проживання дітей із батьком відповідає їхнім інтересам, оскільки він має можливість забезпечити належні умови їх проживання та фактично займається їх вихованням. Крім того, наголосив, що не має наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні її прав та обов`язків щодо виховання дітей. З огляду на вказане, позивач, враховуючи, що має реальну можливість опікуватися вихованням та доглядом за дітьми, вважає за доцільне визначити місце їхнього проживання разом із ним по [ADDRESS] . В ході розгляду справи позивач [PERSON] та його представник, адвокат Білецький М.Й., позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. В поданій позивачем до суду заяві проти позовних вимог [PERSON] не заперечила, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, ознайомившись із заявою відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом об`єктивно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 09 травня 2004 року. Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області №609/1471/19 від 22 квітня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який укладений 09 травня 2004 року та зареєстрований Шкроботівською сільською радою Шумського району Тернопільської області, актовий запис за №1. Від спільного проживання у сторін народилися дочки, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтв про народження дітей. На даний час позивач з дітьми проживають окремо від відповідачки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] проживає окремо від дітей в Республіці Польща. Крім того в судовому засідання сторонами дані факти не оспорюються. Діти, [PERSON] і [PERSON] , допитані в судовому засіданні, вказали, що хочуть проживати з батьком та на даний час проживають з ним. Їх мати, [PERSON] , проживає в Польщі та не заперечує проти їх проживання з батьком. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи вказані норми закону, а також те, що [PERSON] є повнолітньою, дієздатною і вправі вільно обирати собі місце проживання, суд зауважує, що чинними законодавством не передбачено можливості визначення місця проживання повнолітньої дитини з одним із батьків, тому позов [PERSON] в частині визначення місця проживання дочки [PERSON] разом із ним не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач наполягає на визначенні місця проживання дітей разом з ним, вказуючи, що відповідачка заперечує проти цього. Мирним шляхом між сторонами не визначено місце проживання дітей, виникають неодноразові непорозуміння та конфлікти, що негативно впливає на моральний та психологічний стан дітей. Вказане називає підставою звернення до суду із позовом до суду. Разом з тим, відповідачка не заперечує щодо проживання дітей спільно із позивачем, що вбачається із поданої заяви від [PERSON] ще до відкриття провадження по справі та висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради «Про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання» №1126 від 28.09.2023 року, де також встановлено факт відсутності спору щодо місця проживання дітей. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Судом встановлено та доводиться матеріалами справи, що відповідачка фактично проживає окремо від позивача та доньок. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивач, посилається на існування між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей з ним. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання позивача на існування спору щодо визначення місця проживання дітей не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не доведені ні матеріалами справиҐ ні в ході судового розгляду. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між ним та матір`ю дитини [PERSON] щодо місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання доньки разом з ним, суд розцінює як намагання вирішити на свою користь інший спір. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з батьком суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed