Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

25 листопада 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом до відповідачів: приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіної О.В., [PERSON] та [PERSON] , із вимогою про скасування обтяження (а. с. 2-8). В обґрунтування заяви, з урахуванням уточнень від 12 вересня 2023 року зазначено, що позивачі є співвласниками 63/2000 частин об`єкта нежитлової нерухомості будівлі цілісного майнового комплексу В-3 АБК № 2 по вул. Захисників України, 7 у м. Покровську Донецької області. Однак, на вказане майно приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Лушкіною О.В. встановлена заборона на підставі договору іпотеки, де обтяжувачем зазначений [PERSON] . Натомість, позивачі застосоване обтяження вважають неправомірним та таким, що перешкоджає реалізації їх прав як власників вказаного майна, оскільки 01 жовтня 2009 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 01 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В. по реєстру № 3932, ВАТ «Красноармійське АТП 11411» продало, а [PERSON] і [PERSON] придбали будівлю В-3 АБК № 2. Право власності зареєстровано в БТІ м. Красноармійська 17 лютого 2010 року за реєстраційним номером 24485879. 30 жовтня 2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] свою частину будівлі В-3 АБК № 2. Позивачі стверджують, що з того моменту і до тепер вони є законними співвласниками зазначеної будівлі, в якій ними одразу ж було проведено значні покращення та ремонт. Вказують, що у січні 2010 року відповідачка [PERSON] розпочала незаконні дії щодо захоплення їх майна. Так, від імені [PERSON] був підготовлений та заявлений до суду позов ВАТ «Красноармійське АТП 11411» за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про поновлення корпоративних прав шляхом визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Рішенням Господарського суду Донецької області від 16 червня 2013 року позовні вимоги [PERSON] акціонера ВАТ «Красноармійське АТП 11411» до ВАТ «Красноармійське АТП 11411», треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про поновлення корпоративних прав, було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2009 року, що був укладений між «ВАТ «Красноармійське АТП 11411» та [PERSON] та [PERSON] про продаж будівлі В-3 АБК № 2. Стверджує, що зазначений розгляд справи проводився без третіх осіб. При цьому, вказано на те, що 01 жовтня 2013 року позивачам випадково стало відомо про рішення Господарського суду Донецької області від 16 серпня 2013 року у справі № 905/5647/13 за позовом [PERSON] . Позивачами було подано апеляційну скаргу на вказане рішення Господарського суду Донецької області та клопотання про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони будь-яким особам здійснювати дії, пов`язані з відчуженням належного їм майна. Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2013 року за вказаним клопотанням було накладено арешт на вищевказане майно. 19 лютого 2014 року Донецький апеляційний господарський суду скасував рішення Господарського суду Донецької області від 16 серпня 2013 року у справі № 905/5647/13, провадження у справі припинив, у позовних вимогах відмовив. 03 березня 2014 року Донецький господарський суду постановив ухвалу, в якій зазначив, що 21 лютого 2014 року від позивачки [PERSON] надійшла касаційна скарга, а також клопотання про зняття заходів забезпечення позову. Суд відклав вирішення питання про надання роз`яснення щодо зняття арешту по забезпеченню позову до повернення справи з Вищого господарського суду. 03 червня 2014 року Вищій господарський суд своєю постановою залишив без змін постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19 лютого 2014 року, чим повністю підтвердив законність на правомірність набуття позивачами майна. В березні 2014 року позивачами були подані до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позовні заяви про витребування майна із незаконного чужого володіння, оскільки останнім стало відомо, що належним їм майном заволоділа [PERSON] 05 червня 2014 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/1661/14-ц позов позивачів було задоволено, скасовано запис приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6597878 від 09 жовтня 2013 року 16:20:04, зобов`язано [PERSON] звільнити будівлю В-3АБК № 2 за адресою: м. Покровськ, вул. Захисників України, та передати її позивачам забезпечивши їм вільний доступ до будівлі та на орендовану земельну ділянку: зобов`язано реєстраційну службу зареєструвати за позивачами право власності на частку за кожним нежитлової будівлі В-3 АБК № 2. На вказане рішення [PERSON] подала апеляційну скаргу, яка рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважають, що за результатами розгляду вказаних позовних заяв, судовими рішеннями підтверджено незаконні дії з доку ліквідатора ВАТ «Красноармійське АТП 11411» Чернова В.І., [PERSON] та [PERSON] , а майно повернуто їм, як законним власникам. Натомість, зазначають про те, що нещодавно їм стало відомо про те, що 23 березня 2021 року ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/1331/14-ц задоволено заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову на спірне майно. Разом з цим, з`ясовуючи вказані обставини, вони дізналися про те, що будівля В-3АБК № 2, що розташована у [ADDRESS] закладена [PERSON] згідно підробленого договору іпотеки серії № 137, що посвідчений 26 лютого 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.А. та, на підстав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року приватного нотаріусу Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіної О.В., де обтяжувачем вказано [PERSON] , на спірне майно накладено арешт. Вказують, що про існування вказаного договору іпотеки їм нічого невідомо, натомість наявність рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року перешкоджає їх, як законним власникам майна, вільно ним розпоряджатися. Тому, прохають суд скасувати рішення приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіної О.В. про державн3у реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 29 грудня 2021 року (а. с. 37 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 29 листопада 2021 року за вихідним № 235/8480/21/25108/2021/2/235/2621/21 (а. с. 38). Ухвалою суду від 24 лютого 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті (а. с. 101). У зв`язку зі зміною розпорядженням Верховного Суду від 08\~квітня 2022\~року №\~17/0/9-22 територіальної підсудності Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, за підсудністю. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 10 серпня 2023 року (а. с. 115), яка надіслана учасникам справи 20 червня 2023 року за вихідним № 17092/23-вих/2/204/2589/23 (а. с. 116). Протокольною ухвалою суду від 21 вересня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 147-149). Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали спільну заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 162), в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали суд їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідачі не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 160-161), причини неявки суду невідомі. Третя особа у судове засідання не заявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 68). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що кожен з позивачів є власником частини будівлі [ADDRESS] , яка складається з: І 101 підсобка, І 102-109 основне, І-І коридор, І-ІІ сход. кл-ка, ІІІ коридор, ІІ 201-211 основне, ІІ сход. кл-ка, ІІ-ІІ коридор, ІІІ 301-312 основне, ІІІ-І сход. кл-ка, ІІІІ-ІІ коридор, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 282545811 від 02 листопада 2021 року (а. с. 15-22). При цьому, з вказаної інформації вбачається, що право власності за позивачами на вказане майно зареєстроване на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2014 року по справі 235/1331/14-ц. Разом з цим, з вказаної інформації вбачається, що на вищевказане нежитлове приміщення В-3 АБК № 2 позивачів, приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., на підставі (для державної реєстрації) договору іпотеки № 137 від 26 лютого 2014 року, який нею ж і посвідчений та, на підставі (внесення запису) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року 12:22:37 приватного нотаріусу Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіної О.В., накладено заборону відчуження вказаного майна. З договору іпотеки № 137 від 26 лютого 2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В.(а. с. 70-72) вбачається, що сторонами вказаного договору є [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), а забезпечується цим договором виконання зобов`язання за договором позики № 1 від 26 лютого 2014 року у сумі 1000000 гривень, що укладений між цими ж сторонами (а. с. 73 та на звороті). При цьому, [PERSON] на підтвердження права власності на вказане майно надано нотаріусу договір купівлі-продажу майна банкрута на аукціоні (прилюдних торгах) № 1704 від 09 жовтня 2013 року (а. с. 74 та на звороті), з якого вбачається, що право власності продавцю на вказане майно належить на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 16 серпня 2013 року у справі № 905/5647/13. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст.\~328\~ЦК України\~визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Суд враховує приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення Господарського суду Донецької області від 16 серпня 2013 року у справі 905/5647/13, на підставі якого за [PERSON] було зареєстрована право власності на спірне майно, скасоване постановою Донецького апеляційного господарського суду від 19 лютого 2014 року, яке в свою чергу залишено без змін постановою Вищий господарський суд України від 03 червня 2014 року. Однак,\~не дивлячись\~на наявність\~судового спору\~щодо вказаного\~майна,\~відповідачами було\~здійснено низку\~дій для утруднення виконання вказаних рішень суду з повернення майна законним власникам. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). Разом з тим, суд зазначає про те, що абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі, якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Відповідно до вимог абз. 3 ч. 1 ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. З огляду на викладене, враховуючи те, що рішення Господарського суду Донецької області від 16 серпня 2013 року у справі 905/5647/13, на підставі якого за [PERSON] було зареєстрована право власності на спірне майно, скасоване постановою Донецького апеляційного господарського суду від 19 лютого 2014 року, яка в свою чергу залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 03 червня 2014 року, враховуючи обізнаність відповідачів при укладенні договору позики, в забезпечення якого укладено договір іпотеки спірного майна та, на підставі чого приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року щодо заборони відчуження майна позивачів, що порушує право власності позивачів на вільне розпорядження власним майном, суд дійшов переконливого висновку про те, що рішення приватного нотаріусу Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Лушкіної О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11208913 від 26 лютого 2014 року слід скасувати, через що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів, а тому з кожного відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 227 гривні, виходячи із розрахунку 908/2/2. На підставі викладеного,

Outcome: approved