Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

03.07.2023 року від представника позивача засобами поштового зв`язку до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла зазначена позовна заява. В прохальній частині позову представник позивача просить суд: - позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її дитини [PERSON] , [INFO] ; - позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його дитини [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника її дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника його дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 12 грудня 2022 року до управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надійшло повідомлення від управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про те, що у відділенні патології новонароджених та недоношених КНП «Міська багатопрофільна клінічна лікарня матері та дитини ім. проф. Руднєва» ДМР з 11 листопада 2022 року перебуває дитина чоловічої статі, народжена [INFO] . Батьки дитини [PERSON] та [PERSON] 16 листопада 2022 року написали заяву про відмову забрати дитину із закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки, інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого -закладу охорони здоров`я через хворобу. Розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради № 264-р від 18 листопада 2022 року проведено реєстрацію народження дитини. Управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради отримано свідоцтво про народження дитини та витяг з ДРАЦСГ. З 11 листопада 2022 року по [INFO] дитина [PERSON] , [INFO] , перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «МБКЛМД Руднєва» ДМР. За час перебування дитини на лікуванні мати і батько станом дитини не цікавилися, турботу про її утримання не виявляли. Наказом управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 54 від 12 грудня 2022 року дитина [PERSON] взятий на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 202-р від 28 грудня 2022 року дитині [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 9-р від 27 січня 2023 року дитину [PERSON] , влаштовано до комунального закладу «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради, де він перебуває по теперішній час. За інформацією відділення поліції № 7 від 15 березня 2023 року батьків дитини [PERSON] та [PERSON] було перевірено за усіма обліками та базами МВС України, а також виїздом на місце, але інформації', яка б сприяла встановленню їх місця знаходження відсутня (а.с. 1-2). Представник позивача у судове засідання не з`явилась. Подала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 47). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явивлась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення кореспонденції засобами поштового зв`язку. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. В матеріалах справи містяться конверт, повернуті поштою з кореспонденцією відповідачам з відміткою «повертається, за закінченням терміну зберігання» (а.с. 33, 34, 46). Також суд завчасно (18.10.2023 року) повідомляв відповідачів, шляхом оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 38, 39). Отже, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 25). Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 44). Під час судового розгляду справи судом досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. 04.12.2023 року оголошено рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками дитини записано [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 29 листопада 2022 року Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного Головного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та витяг №00037654004 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 29 листопада 2022 року (а.с. 4, 5). 15.11.2022 року [PERSON] та [PERSON] написали заяву батьків про відмову забрати дитину чоловічої статі [PERSON] , [INFO] із закладу охорони здоров`я через хворобу, про що в цей же день працівниками КНП «Міська багатопрофільна лікарня матері та дитини Руднєва» ДМР» складено акт закладу охорони здоров`я про дитину, яку батьки відмовились забрати із закладу охорони здоров`я (а.с. 13 - 15). Наказом начальника управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 54 від 12 грудня 2022 року, дитина [PERSON] , [INFO] , взятий на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с. 9). Розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 202-р від 28 грудня 2022 року дитині [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 10). Розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 9-р від 27 січня 2023 року дитину [PERSON] , [INFO] , влаштовано до комунального закладу «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 11). За інформацією відділення поліції № 7 від 15 березня 2023 року батьків дитини [PERSON] та [PERSON] було перевірено за усіма обліками та базами МВС України, а також виїздом на місце, але інформації', яка б сприяла встановленню їх місця знаходження відсутня. Також відповідно до доповідної записки спеціалістів управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, батьки дитини [PERSON] , які відмовились від дитини у закладі охорони здоров`я, до управління не з`являлись, на телефонні дзвінки не відповідають (а.с. 12, 17). Відповідно до висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування від 12.06.2023 року, орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 3-4). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 164 СК України обумовлює підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Відповідно до положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Верховний Суд України в зазначеній вище постанові, надаючи оцінку ухиленню батьків від виконання своїх обов`язків, відзначив також, що воно відбувається, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, спкування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не задають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють освоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного гозвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. З огляду на викладене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків та навмисно не виконують їх, що в відповідності до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б відповідачам виконувати свої батьківські обов`язки судом не встановлено. Положеннями ст. 166 Сімейного кодексу України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України». Частиною 1 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідачів на утримання дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги у цій частині задовольнити та стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів їх заробітної плати та інших доходів щомісячно, що є визначеним мінімумом на утримання однієї дитини. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Обговорюючи питання про судові витрати, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач відповідно до п. 14 ч. 3 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Також, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved