Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

23 червня 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 315829648602 від 16 лютого 2022 року, за яким позивач надав йому кредит на суму 100000 грн строком на 60 місяців з остаточним поверненням кредиту не пізніше 16 лютого 2027 року, а відповідач зобов`язався повертати кредит рівними частинами у розмірі 1666,67 грн та сплачувати відсотки за користування грошима у розмірі 40 % річних, нарахованих на залишок основної суми щомісячно до 14 числа кожного місяця. У зв`язку із неналежним виконанням кредитних зобов`язань станом на 30 травня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 100419,12 грн, з яких 86752,50 грн заборгованість за основним боргом; 13666,62 грн проценти за користування кредитом, яку позивач просить стягнути на його користь разом з понесеними судовими витратами. 12 липня 2023 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача суддя Суворовського районного суду м. Одеси Кузьміна О.І. відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Рішенням Вищої ради правосуддя № 89 від 26 вересня 2023 року було достроково закінчено відрядження судді Херсонського міського суду Херсонської області Кузьміної О.І. до Суворовського районного суду міста Одеси з 10 жовтня 2023 року. При повторному автоматизованому розподілі суддю Середу І.В. визначено автоматизованою системою документообігу суду відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України, яка своєю ухвалою від 13 жовтня 2023 року прийняла справу до свого провадження. 21 серпня 2023 року представник відповідача адвокат Гончарук О.М. через систему «Електронний суд» надав суду відзив, в якому заперечував проти розміру заборгованості з огляду на таке. Дійсно відповідач допустив порушення строків погашення заборгованості за кредитним договором через фінансові складнощі, зумовлені військовою агресією російської федерації через 8 днів після прийняття відповідачем на себе зобов`язань. Позивач звернувся до суду з позовом про дострокове (раніше 16 лютого 2027 року) стягнення усієї суми заборгованості. При цьому позивач не дотримався вимог про обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, встановлений умовами договору про споживчий кредит та Законом України «Про споживче кредитування». За таких обставин може бути стягнута лише прострочена сума боргу та прострочені відсотки за користування кредитом, які виникли станом на 13 червня 2023 року без платежів, за якими строк сплати ще не настав. У зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог на суму 100419,12 грн просив відмовити. У своїй відповіді на відзив представник позивача зазначив, що посилання відповідача на фінансову неспроможність виконувати зобов`язання за кредитним договором, зумовлену військовою агресією, не може братися до уваги, оскільки відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позичальник має право відмовитися від укладення договору протягом 14 календарних днів, у тому числі у разі отримання грошових коштів, про що повинен у письмовій формі повідомити кредитора. Представник позивача спростовував також твердження відповідача про обов`язкове направлення вимоги про усунення порушень кредитного договору, оскільки відповідно до п. 3.10.1 договору сторони домовилися про зміну терміну остаточного повернення кредиту у зв`язку із настанням вказаних у п. 3.10.2 договору обставин, зокрема прострочення виконання позичальником зобов`язань щодо погашення заборгованості на строк понад 88 календарних днів. За розрахунком заборгованості станом на 13 жовтня 2022 року прострочення склало 229 дня, тому термін остаточного повернення кредиту є таким, що настав. Направлення Банком вимоги, передбаченої п. 3.9 кредитного договору, не підпадає під дані обставини. Крім того, висновок про не направлення вимоги про дострокове повернення кредиту не може свідчити про відсутність порушення прав позивача, а як наслідок кредитор може вимагати через суд виконання обов`язку з дострокового повернення кредиту (постанова ВП ВС від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц). У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що ВП ВС у своїй постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц вважає за необхідне відступити від висновку, зазначеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, конкретизувавши його так: суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Станом на 30 травня 2023 року відповідач повинен бути сплатити на користь банку 15 платежів (з 15 березня 2022 року) у розмірі 1666,67 грн на погашення отриманого тіла кредиту на загальну суму 25000,05 грн, відповідач у добровільному порядку сплатив - 13247,50 грн, тому заборгованість на час звернення з позовом складає 11752,55 грн. Також у своїх додаткових поясненнях представник відповідача критично ставиться до наданих позивачем доказів, зокрема повідомлення АТ «Ощадбанк» [PERSON] про існування заборгованості та докази його направлення, оскільки лист не відповідає вимогам повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, а докази направлення не підтверджують кому та що саме вручалося [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з вкзаних у ньому та у відповіді на відзив підстав. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на викладені у відзиві та додаткових поясненнях доводи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшо висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. 16 лютого 2022 року між АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10015/0572 філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 315829648602, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 100000 грн на споживчі цілі шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника строком на 60 місяців з остаточним поверненням кредиту не пізніше 16 лютого 2027 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 40 % річних, які нараховуються на фактичний залишок заборгованості. Відповідно до п. 3.3.3 договору повернення кредиту має здійснюватися рівними частинами у розмірі 1666,67 грн та нарахованих процентів щомісячно до 14 числа місяця, починаючи з березня 2022 року. Банк свої зобов`язання виконав. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, сплативши лише 13247,50 грн основного боргу та процентів за користування грошима. На момент звернення до суду із позовом відповідач мав здійснити 15 платежів з 15 березня 2022 року до моменту звернення із позовною заявою. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Кредитування відповідача здійснювалось на споживчі потреби, у зв`язку з цим до встановлених спірних правовідносин слід застосувати законодавство щодо захисту прав споживачів. Подібний висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16. Відповідно до п.п. 3.9.3 та п. 3.9.3.2 договору строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання прострочення виконання зобов`язань на строк понад 88 календарних днів. Як вбачається із матеріалів справи кількість прострочених днів склала 299. Проте термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі не настав, оскільки банк не дотримав установлений порядок дострокового повернення коштів - не направив вимогу про таке повернення. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, він може використати таке право зокрема у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним законом порядок. Як вбачається із матеріалів справи, позивач не застосував досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктами 12.1-12.2 кредитного договору-1, і такий порядок позивач не дотримав. Так, із повідомлення АТ «Ощадбанк» № 113.20-13/КЕШ/3042/32755/2022-15/ вих від 21 жовтня 2022 року вбачається, що банк повідомляє відповідача про існування простроченої заборгованості. Проте даний лист не відповідає вимогам повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, в ньому відсутня інформація про розмір заборгованості та про вимогу повернення всього кредиту . Копія службового чеку АТ «Укрпошта» № 6501409370480 від 24 жовтня 2022 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 6501409370480 з відміткою про вручення 31.10.2022 року не містить даних про отримання саме вказаного листа, оскільки відсутній опис вкладень. Отже, позивач звертається до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, а тому в позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15. За таких обставин суд установив, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, тому до встановлених правовідносин мають бути застосовані приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Таким чином, з відповідача слід стягнути прострочену заборгованість, яка виникла станом на 30 травня 2023 року та яка складається із основного боргу 11752,55 грн. (15 платежів з 15 березня 2022 року по 1666,67 грн, що складає 25000,05 грн з відрахуванням сплаченої суми 13247 грн) та проценти за користування кредитом, нараховані позивачем на залишок основної суми боргу за кредитом, у розмірі 13666,62 грн. У частині вимог про дострокове повернення платежів за договором про надання споживчого кредиту, строк сплати яких ще не настав, слід відмовити. Також, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений за подачу позову, в розмірі 2684 грн.

Outcome: partial