Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10.11.2022 року о 06 год. 30 хв. в м. Києві на вул. Харківське шосе та вул. Вербицького з вини водія [PERSON] , який керував належним йому автомобілем Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] , та з вини водія автомобіля ЗАЗ Lanos, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , відбулася ДТП, в якій пошкоджено належний йому на праві власності транспортний засіб Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] . Оскільки внаслідок вказаної пригоди позивач зазнав майнових втрат, пов`язаних із пошкодженням його майна внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки (спільними діями двох різних водіїв), [PERSON] просить суд стягнути на його користь з [PERSON] матеріальну шкоду у відповідній частці, а саме 50 % (1/2) від вартості заподіяного збитку в розмірі 68 500 грн. 00 коп. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав. За таких обставин судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявній в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 30). 10.11.2022 року о 06 год. 30 хв. в м. Києві на вул. Харківське шосе та вул. Вербицького сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , під керуванням [PERSON] та за участі транспортного засобу ЗАЗ Lanos, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Цією постановою суду, яка набрала законної сили, установлені обставини, які відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме те, що [PERSON] 10.11.2022 року о 06 год. 30 хв., керуючи автомобілем Toyota, д.н.з. [NUMBER] в м. Києві по вул. Харківське шосе-вул. Вербицького, на регульованому перехресті, повертаючи ліворуч, не надав дорогу автомобілю ЗАЗ Lanos, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 16.6, 10.1 ПДР України (а.с. 5-9). Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Згідно з цією постановою суду [PERSON] 10.11.2022 року о 06 год. 30 хв., керуючи автомобілем ЗАЗ Lanos, д.н.з. [NUMBER] в м. Києві по вул. Харківське шосе-вул. Вербицького на регульованому перехресті, з його слів, із перевищенням максимальної швидкості руху у населених пунктах (70км/год.), не вибрав безпечної швидкості, не урахував дорожню обстановку, при виді перешкоди не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем Toyota, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 12.4, 12.1, 12.3 ПДР України (а.с. 10-13). Постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2023 року, яка набрала законної сили, установлені обставини, які відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме те, що постанову Дарницького районного суду м. Києва змінено шляхом виключення з мотивувальної частини постанови посилання на порушення [PERSON] вимог п.п. 12.1, 12.4. ПДР, а в іншій частині - залишено без змін. Згідно з Актом виконаних робіт № 113160/23 від 14.02.2023 року, СТО ФОП « [PERSON] » надав [PERSON] послуги з ремонту автомобіля Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] , на загальну суму 137 000 грн. 00 коп., які були сплачені [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України установлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Статтею 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, у якій пошкоджено належний позивачу транспортний засіб сталася у тому числі з вини водія [PERSON] , суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо покладення на відповідача обов`язку відшкодувати заподіяну ним шкоду у розмірі 50 % (1/2) від розміру завданої шкоди. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № 12/02/20-ЮП/ІL від 11.02.2020 року, акт виконаних робіт № 1 до Договору № 12/02/20-ЮП/ІL від 06.10.2023 року. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Враховуючи вищевикладене, складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає достатнім розміром стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. 00 коп. витрат, понесених на правничу допомогу.

Outcome: approved