Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, який було зареєстровано 22.08.2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №2360, судові витрати просить покласти на неї. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.08.2020 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складений відповідний актовий запис №2360 від 22.08.2020 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. Спільне життя між подружжям не склалося у зв`язку з різними поглядами на права та обов`язки подружжя, спільні інтереси та порозуміння під час вирішення спірних питань, небажання поступитися один одному під час їх розв`язання, що від самого початку шлюбу призвело до виникнення конфліктів між ними, а згодом і до поступового погіршення стосунків та втрати всіх фізичних і духовних зв`язків. Намагання та неодноразові спроби налагодити їх стосунки та зберегти сім`ю позитивних результатів не дали через відсутність порозуміння та кохання між ними. Як зазначено позивачем, з вищезазначених причин вона остаточно втратила почуття любові та поваги до відповідача, їх подружні відносини фактично припинили своє існування, кожен з них займається виключно власним життям, проживають окремо один від одного. Позивач вважає що їх з відповідачем шлюб остаточно припинив своє існування, поновлення подружніх відносин та примирення неможливе, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, перспективи возз`єднання відсутні, на даний час спору про поділ спільного майна подружжя немає, строк для примирення просить не надавати. При реєстрації шлюбу нею було змінено дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », надалі вона бажає іменуватись цим прізвищем. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2023 року цивільну справу передано на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24\~листопада 2023\~року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, в резолютивній частині позовної заяви просила розгляд справи проводити за її відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що він визнає позовні вимоги в повному обсязі, його відносини з позивачем фактично припинили своє існування, подружні стосунки не підтримуються, шлюб просить розірвати, а час на примирення просить не надавати. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК\~України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши доводи позивача, відповідача, викладені у письмових заявах по суті справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що не заперечується сторонами, згідно із свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] , виданого повторно 17.11.2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), між [PERSON] та [PERSON] , 22 серпня 2020 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2360, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Від шлюбу у сторін спільних дітей немає. Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що спільне життя між подружжям не склалося у зв`язку з різними поглядами на права та обов`язки подружжя, спільні інтереси та порозуміння під час вирішення спірних питань, небажання поступитися один одному під час їх розв`язання, що від самого початку шлюбу призвело до виникнення конфліктів між ними, а згодом і до поступового погіршення стосунків та втрати всіх фізичних і духовних зв`язків. Намагання та неодноразові спроби налагодити стосунки та зберегти сім`ю позитивних результатів не дали через відсутність порозуміння та кохання між ними. З вищезазначених причин позивач остаточно втратила почуття любові та поваги до відповідача, їх подружні відносини фактично припинили своє існування, кожен з них займається виключно власним життям, проживають окремо один від одного, шлюб між ними остаточно припинив своє існування, поновлення подружніх відносин та примирення неможливе, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем до суду подана заява, за змістом якої вбачається, що він визнає позовні вимоги в повному обсязі, його відносини з позивачем фактично припинили своє існування, подружні стосунки не підтримуються, шлюб просить розірвати, а час на примирення просить не надавати. Вищезазначена заява підтверджує визнання позову зі сторони відповідача. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. З огляду на викладене, враховуючи, визнання позовних вимог відповідачем та те, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України закріплено, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку наведеним, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, позивачем сплачено 1073,60 грн., що становить 536,80 грн., з урахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню залишкові 50% понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору у сумі 536,80 грн. Однак, приймаючи до уваги позицію позивача, яка не просить суд стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору та просить ці судові витрати покласти на неї, суд вважає, що залишкові 50 % понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на її користь, залишаються за позивачем.

Outcome: approved