Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~І. \~ \~ \~ \~Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі позивач) звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради (далі відповідач-1), відповідно до змісту якого просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу позивач посилається на те, що він прийняв спадщину після смерті своєї тітки [PERSON] , однак нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ним не подано оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. ІІ. \~ \~ \~ \~Процесуальні дії у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.03.2023 відкрито провадження у справі № 643/822/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.03.2023 року. 29.03.2023 року підготовче засідання відкладено на 25.04.2023 року за клопотанням відповідача-1. 24.04.2023 року та 25.04.2023 року до суду надійшли клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 643/822/23 на тридцять днів, оголошено у підготовчому засіданні перерву до 12.06.2023 року, витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Герасимової Оксани Олегівни у порядку заміщення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Смірнової Є.С. належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; витребувано від Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою [ADDRESS] , станом на 25.08.2021 року; витребувано від Харківського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , виданого 27.09.1994 року державним нотаріусом 11 Харківської державної нотаріальної контори Парфенковою І.В. та зареєстрованого у реєстрі за реєстровим № 2-4186, серія та номер І-8, дублікат видано 10.01.2019 року Державним нотаріусом Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А.; витребувано від Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію актового запису або Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про наявність або відсутність зареєстрованих або припинених шлюбів за участі [PERSON] , [INFO] ; копію актового запису або Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про наявність або відсутність записів про народження, в яких матір`ю зазначена [PERSON] , [INFO] . 26.04.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в порядку статті 178 ЦПК України. 03.05.2023 року від Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації надійшли витребувані документи. 11.05.2023 року від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Герасимової Оксани Олегівни надійшли витребувані документи. 18.05.2023 року від Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли відповіді щодо витребуваних документів. 23.05.2023 року від Третього відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли витребувані документи. 23.05.2023 року від Харківського обласного державного нотаріального архіву надійшли витребувані документи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2023 підготовче засідання відкладено на 11.07.2023 року, на підставі ст. 53 ЦПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] 11.07.2023 року позивачем подані заперечення на відзив відповідача-1. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.07.2023 відкладено підготовче засідання на 04.08.2023 року, на підставі ст. 51 ЦПК України залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] 04.08.2023 року у зв`язку з неявкою учасників справи підготовче засідання відкладено на 19.09.2023 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/822/23 до судового розгляду по суті на 24.10.2023 року. \~ \~ \~ \~24.10.2023 року розгляд справи відкладено на 01.12.2023 року за клопотанням відповідача-1. \~ \~ \~ \~ІІІ. \~ \~ \~ \~Стислий виклад заперечень відповідача-1. \~ \~ \~ \~Відповідач-1 проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що позивач мав змогу отримати дублікат документа, який підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно у Харківському обласному державному архіві, проте позивач не вжив всіх можливих та необхідних заходів щодо отримання такого документа. Відповідач-1 не чинив позивачу перешкод в оформленні права власності на спадкове майно та не порушував прав позивача. \~ \~ \~ \~ІV. \~ \~ \~ \~Пояснення учасників справи, які були надані у судовому засіданні. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. \~ \~ \~ \~Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації місця проживання відповідача-2: [ADDRESS] , які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній». Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою. До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц. У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач-2 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача-2. \~ \~ \~ \~ V. \~ \~ \~ \~Встановлені судом обставини. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , повторно видане 08 лютого 2022 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). На час смерті [PERSON] була зареєстрована одна у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова № 12-0001202-2023 від 02.05.2023. За життя [PERSON] було складено заповіт, відповідно до змісту якого, вона на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується дублікатом заповіту від 10.10.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-4429. Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру № 66958653 від 22.10.2021, вищевказаний заповіт є чинним. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 318629902 від 23.12.2022, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого 27.09.1994 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори за № 2-4186. 22.10.2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу заведено спадкову справу № 17/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Зі змісту спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач та відповідач-2. \~ \~ \~ \~23.12.2022 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Герасимова О.О., у порядку заміщення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Смірнової Є.С., відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з ненаданням позивачем документу, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме: дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого 27.09.1994 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори за № 2-4186. VІ. \~ \~ \~ \~Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Приписами ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна, спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. У зв`язку з відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач звернувся за захистом свої порушених прав до суду. Визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорення чи невизнання її права або у разі втрати документа, який засвідчує право власності, і при цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. За змістом наведених норм права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Отже, права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно і ця обставина унеможливила отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті тітки в нотаріальному порядку. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19), зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом пункту 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 751/8397/16-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 289/927/19. Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту цивільних прав та інтересів (визнання права власності), який узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України та є найбільш ефективним у спірних правовідносинах. Доводи Харківської міської ради про те, що позивач не звертався до Харківського обласного державного архіву із заявою щодо отримання дубліката свідоцтва про право на спадщину; не реалізував усі можливі способи на отримання у власність спадкового майна у досудовому порядку; що визнання права власності в даному випадку не є винятковим способом захисту, оскільки не існуватимуть перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, суд відхиляє, виходячи з наступного. Як зазначалось судом вище, 23.12.2022 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Герасимова О.О., у порядку заміщення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Смірнової Є.С., відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з ненаданням позивачем документу, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме: дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого 27.09.1994 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори за № 2-4186. Такі дії нотаріуса відповідають підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5), за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, позивач скористався законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку і звернувся до суду із відповідним позовом про захист своїх прав. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна позивач звернувся до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його тітки на належне йому за заповітом нерухоме майно. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 710/407/19 (провадження № 61-2093св21). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Разом з цим відповідач-2 не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідач-2 був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 ЦПК України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений судом строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем-2 не надано належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог. Враховуючи вищезазначене, оскільки приватний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, позивач, який прийняв спадщину, не має можливості реалізувати своє право на спадщину в іншому, ніж судовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved