Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

30.11.2023 [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про видачу обмежувального припису. Вимоги, викладені у заяві, обґрунтувала тим, що заявниця проживає за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності. За вказаною адресою також проживає чоловік заявниці [PERSON] , який протягом тривалого часу вчиняє відносно заявниці домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. [PERSON] шляхом систематичних образ, принижень та нанесень побоїв намагається зробити життя заявниці у власному житлі нестерпним. Указані дії призвели до того, що заявниця постійно напружена, схвильована та побоюється за власне здоров`я та життя. За вчинення домашнього насильства по відношенню до заявниці [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП, та відносно нього виносились термінові заборонні приписи. Однак такі заходи не дали позитивного результату, оскільки [PERSON] не змінив свою поведінку та продовжує вчиняти домашнє насильство відносно заявниці. За таких підстав відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, ст. 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 місяців з покладенням на нього заборон: 1) перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) наближатися на відстань ближче 300 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) вести листування, телефонні переговори зі [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також в будь-який спосіб спілкуватися. Також заявниця просила направити [PERSON] для проходження програми кривдника, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», строком на 3 місяці. 30.11.2023 відкрите провадження у справі та призначене судове засідання на 01.12.2023. У судовому засіданні 01.12.2023 заявниця [PERSON] заяву підтримала з викладених у заяві підстав та просила заяву задовольнити повністю. Пояснила, що її чоловік впродовж тривалого часу вчиняє відносно неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, яке полягає в образах, погрозах, застосуванні фізичної сили. Зазначила, що, побоюючись за власне життя та здоров`я, вона змушена залишати місце спільного проживання та ходити вулицями міста. Крім цього, [PERSON] неодноразово погрожував заявниці, телефонуючи на її мобільний телефон та приходячи до неї за місцем роботи. Вказала, що притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП, та винесення відносно нього термінових заборонних приписів не приносить позитивних результатів, оскільки це ще більше провокує агресивну поведінку [PERSON] . Зауважила, що у [PERSON] відсутнє інше житло, де б він міг проживати на період дії обмежувального припису. Також зазначила, що після телефонного дзвінка секретаря судового засідання з повідомленням про розгляд даної справи [PERSON] вчинив відносно неї домашнє насильство та змусив її покинути місце спільного проживання в одному черевику та в тапочку на іншій нозі, що призвело до її вимушеного перебування на вулиці в холодну пору року. Враховуючи викладені обставини, заявниця викликала працівників патрульної поліції, які винесли терміновий заборонний припис, у якому зобов`язали [PERSON] залишити місце спільного проживання, а також встановили заборони на перебування у місці проживання заявниці та в будь-який спосіб контактувати з нею. У судове засідання 01.12.2023 заінтересована особа [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явився. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від [PERSON] до суду не надходили. Указане відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , який виданий на ім`я [PERSON] . Заявниця та заінтересована особа проживають за адресою: [ADDRESS] . Такі обставини підтверджуються змістом постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023, від 28.04.2023 та від 06.10.2023, зі змісту яких вбачається, що суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживають за адресою: [ADDRESS] . Указане також підтверджується змістом термінових заборонних приписів серії АА № 255700 від 16.04.2023 та серії АА № 279707 від 16.03.2023, у яких місцем проживання [PERSON] зазначена [ADDRESS] . Також суд встановив, що квартира, у якій проживають заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожному. Указане підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.11.2006, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації. Так, організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом Закон). Так само і згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 350-2 ЦПК України\~заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За змістом п. 3, 7, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку та спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Частиною 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, подружжя. Так, в обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказала, що її чоловік [PERSON] систематично вчиняє щодо неї діяння психологічного та фізичного насильства. На підтвердження цих діянь та спричинення їй шкоди заявниця надала суду такі докази: - копії постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023, від 28.04.2023 та від 06.10.2023, якими [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини [PERSON] ; - копії термінових заборонних приписів стосовно кривдника серії АА № 255700 від 16.04.2023, серії АА № 279707 від 16.03.2023 та серії АА № 304901 від 30.11.2023, якими [PERSON] встановлено заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, а саме [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] вчинив відносно дружини [PERSON] домашнє насильство. При цьому суд звертає увагу, що з копії постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023 вбачається, що внаслідок вчиненого [PERSON] адміністративного правопорушення потерпіла [PERSON] отримала травму у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що встановлено рапортом ЄО № 6989 від 13.03.2023. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Враховуючи положення Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 3 ст. 26 Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Заявниця [PERSON] , звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо свого чоловіка [PERSON] , обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, яке виразилось зокрема, у тому, що [PERSON] неодноразово погрожував заявниці фізичною розправою, агресивно поводить себе по відношенню до заявниці, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, застосовує фізичну силу та завдає тілесних ушкоджень, внаслідок чого заявниця змушена залишати місце спільного проживання у зв`язку з побоюванням за власне здоров`я та життя. З метою захисту власного здоров`я та припинення фактів насильства заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заявницею доведено, що [PERSON] впродовж тривалого часу вчиняє щодо [PERSON] психологічне та фізичне насильство, яке виражається у висловлюванні нецензурною лайкою, систематичному та тривалому психологічному тиску, погрозах, застосуванні фізичної сили, завданні тілесних ушкоджень. Факти вчинення такого насильства підтверджуються постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно його дружини [PERSON] . Такі постанови суд визнає належними та допустимими доказами, оскільки вони виготовлені з Єдиного державного реєстру судових рішень. При цьому з інформації з офіційного сайту Судової влади України щодо номеру та категорії справи, а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, можливо встановити, що ці постанови дійсно винесені відносно [PERSON] та останній був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП. Так само суд вважає, що заявницею доведена тривалість та систематичність вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства. Такі обставини можливо встановити і з урахуванням кількості постанов про притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення домашнього насильства та винесення відносно нього термінових заборонних приписів. Так само суд приймає до уваги те, що систематичне вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] призводить до того, що заявниця, побоюючись за власне здоров`я та життя, змушена залишати місце спільного проживання, перебуваючи при цьому на вулиці, в тому числі і в холодну пору року, до моменту припинення агресивної поведінки [PERSON] . З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що існує\~обґрунтований ризик\~продовження чи повторного вчинення [PERSON] відносно [PERSON] психологічного та фізичного домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Відтак з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої [PERSON] суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно\~ [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав. Щодо обсягу обмеження цих прав суд зазначає таке. У своїй заяві [PERSON] просила встановити [PERSON] такі заборони: 1) перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) наближатися на відстань ближче 300 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також в будь-який спосіб спілкуватися, строком на 6 місяців. Також просила направити [PERSON] для проходження програми кривдника, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», строком на 3 місяці. Разом з тим заявницею не доведено необхідність встановлення [PERSON] заборони наближатися на відстань ближче 300 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки в обґрунтування саме такої відстані заявницею не зазначені будь-які обставини. Відтак з метою недопущення надмірного втручання у права [PERSON] щодо вільного пересування суд вважає, що заборона наближатися на відстань ближче 50 м до місця проживання (перебування) [PERSON] буде достатньою для захисту прав заявниці. Щодо необхідності направлення [PERSON] для проходження програми кривдника, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд зазначає таке. Відповідно до ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Указані обставини свідчать про те, що направлення кривдника на проходження програми для кривдників є окремим спеціальним заходом щодо протидії домашньому насильству поряд з видачею обмежувального припису стосовно кривдника. Згідно з ч. 6 ст. 28 Закону кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством. Так, відповідно до ст. 39-1 КУпАП у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чи Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». При цьому вимогами ст. 26 Закону, яка, зокрема, визначає заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, не передбачено можливості прийняття судом рішення про направлення кривдника на проходження програми для кривдників при видачі обмежувального припису. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для направлення [PERSON] для проходження програми кривдника, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під час вирішення питання про видачу обмежувального припису. З урахуванням викладеного суд вважає, що дієвим та достатнім для забезпечення захисту прав потерпілої, а також пропорційним встановленим судом фактам вчинення домашнього насильства будуть заборони [PERSON] : 1) перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) наближатися на відстань ближче 50 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) вести листування, телефонні переговори зі [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справі East/West Alliance Limited\~v. Ukraine, № 19336/04 від 23.01.2014). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні\~лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для\~висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному\~Законом, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.02.2021, ухваленій у справі № 766/13927/20-ц. Щодо строку, на який необхідно видати обмежувальний припис, суд не вбачає підстав для застосування максимального визначеного законом строку 6 місяців та вважає, що строк 2 місяці буде достатнім та дієвим для зміни [PERSON] своєї поведінки по відношенню до [PERSON] та надасть останнім можливість кривднику переглянути свою поведінку та змінити своє відношення до потерпілої. При цьому у разі вчинення [PERSON] подальших насильницьких дій по відношенню до заявниці обмежувальний припис може бути продовжений судом. Відтак суд доходить висновку, що саме такі вид та строк дії обмежувального припису, про необхідність визначення яких суд зазначив вище, є необхідними, щоб гарантувати постраждалій особі безпеку та основоположні права і свободи людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного життя, та пропорційним втручанням у права і свободи кривдника.

Outcome: partial