Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

08 серпня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позовної заяви позивач вказала, що 23 травня 2015 року між сторонами було укладено шлюб. Дітей від шлюбу сторони не мають. Тривалий час подружжя разом не проживає, не веде спільного господарства, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим вона просить суд шлюб розірвати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2023 року цивільну справу № 753/13844/23 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 11 серпня 2023 року. 17 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Копія ухвали про відкриття провадження у справі направлялася відповідачу на адресу його місця реєстрації: [ADDRESS] , проте конверт повернувся до суду без вручення адресату, з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. 10 листопада 2023 року на електронну пошту суду від відповідача надійшла заява (вх. № 75405), у якій зазначено, що відповідачу відомо про розгляд судом справи про розірвання шлюбу між ним та позивачкою. Відповідач повідомляє, що відмовляється брати участь у процесі розгляду справи, вказує, що не заперечує щодо з`ясування обставин справи в телефонному режимі. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач, будучи повідомленим про розгляд судом справи про розірвання шлюбу, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву. Проаналізувавши обставини справи у сукупності, суд доходить до наступного висновку. Встановлено, що 23 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 958, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] ( а.с. 12). Як зазначала позивач у позовній заяві, спільних дітей подружжя не має. Протягом тривалого часу сторони не проживають разом, не підтримують подружніх стосунків, шлюб носить лише формальний характер. Згідно із статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Так, відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини перша статті 24 СК України). Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, зважаючи на те, що судом встановлено, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Разом з тим представник позивача просив стягнути з відповідача половину витрат понесених позивачем на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом було долучено до позову лише ордер на надання правничої допомоги та квитанцію про сплату коштів у сумі 4500,00 грн. за правову допомогу згідно договору № 323 від 04.08.2023, платник [PERSON] . В позовній заяві адвокат зазначав, що орієнтований розрахунок судових витрат становить 9000,00 грн., з яких: 860 грн.-судовий збір за зниженим коефіцієнтом, 17,20 грн. -комісія по сплаті судового збору, 8000,00 грн. - витрати на правову допомогу, 70 грн. - витрати на відправку пошти. Зазначено, що позивач бажає стягнути з відповідача половину понесених витрат у розмірі 4500,00 грн. В процесі розгляду справи представником позивача не було надано суду детальний перелік та розрахунок наданих послуг за отриману правничу допомогу, як і не було надано акт прийому-передачі виконаних робіт. Суд зауважує, що представник позивача не було долучено до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги № 323 від 04.08.2023, на підставі якого адвокатом було видано ордер на надання правової допомоги. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що представником позивача не підтверджено належними доказами понесені витрати на правничу допомогу, з огляду на відсутність договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт, опису виконаних робіт, тощо, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4500,00 грн., у зв`язку із її недоведеністю. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 858,88 грн, що становить коефіцієнт 0,8 відповідного розміру ставки судового збору (1073,60 грн). Стосовно вимоги про стягнення з відповідача банківської комісії за сплату судового збору, то така вимога не підлягає задоволенню, оскільки банк було обрано позивачем (адвокатом позивача) самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 523/12032/18).

Outcome: approved