Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «РВС Банк», просить визнати недійсними з моменту укладення заяви-договору №0048417 від 09.01.2020 положення, відповідно до яких разова комісія при видачі кредиту становить 1% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 5% від суми наданого Кредиту та стягнути з відповідача в його користь 5555 гривень 55 копійок безпідставно набутих коштів. Позов обґрунтовано тим, що між Позивачем та Відповідачем було укладено Заяву-Договір №0048417 від 09.01.2020, відповідно до якої кредит надається на споживчі потреби. Відповідно до заяви-договору разова комісія при видачі кредиту становить 1% від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 5% від суми наданого Кредиту. Ці умови були включені до договору Відповідачем - АТ «РВС Банк». Відповідно до розрахунків Позивач 12.02.2020 вніс кошти у розмірі 3847 грн 47 коп., з яких безпідставно 2 525 грн 25 коп. було зараховано Відповідачем як щомісячну комісію; 12.03.2020 у розмірі 3 949 грн 92 коп., з яких безпідставно 2 525 коп. було зараховано Відповідачем як щомісячну комісію. 1% від суми наданого кредиту 50 505 грн 05 коп. становить 505 грн 05 коп. Загальна сума сплаченої Позивачем комісії становить 5 555 грн 55 коп. Вважає, що умови договору щодо сплати щомісячної комісії є явно несправедливими, а тому, договір в цій частині слід визнати недійсними та з відповідача слід стягнути безпідставно отримані кошти для оплати такої комісії. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2023 року суд постановив відмовити в задоволенні клопотання позивача про заміну сторони його правонаступником та залучено до участі справі в якості третьої особи на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Паріс». Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник Акціонерного товариства «РВС Банк» просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що умовами договору, які були погоджені із позивачем, була передбачена сплата одноразової та щомісячної комісії. Зазначає, що договір є обов`язковим для виконання. Законом №1734-VIII передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Звертає увагу суду, що інформацію про кредит позивачу було надано у паспорті споживчого кредиту. Від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Паріс» надійшло письмове пояснення, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що умовами договору, які були погоджені із позивачем, була передбачена сплата одноразової та щомісячної комісії. Зазначає, що Законом №1734-VIII передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Стверджує, що відсутні порушення частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що позивач мав можливість відмовитися від укладеного договору в 14-деннйи строк, однак, таким своїм правом не скористався. [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляду справи в його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] 09.01.2020 підписав Заяву-Договір №0048417 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. В Заяві-Договорі зазначено тип кредиту - споживчий, сума кредиту - 50505,05 грн, строк дії кредиту - 12 місяців, процентна ставка 18% (фіксована ставка), разова комісія при видачі кредиту - 1%, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 5% від суми наданого кредиту. Відповідач підписанням Заяви-Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на Сайті Банку і беззастережно приєдналася до умов Договору. З умовами Договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору. Також інформацію щодо кредиту була надана позивачу у паспорті споживчого кредиту 09.01.2020, в якому наявні відомості про одноразову комісію при видачі кредиту 505,05 грн та щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 2525,25 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] станом на 28 липня 2023 року за кредитним договором №0048417 від 09.01.2020 (а.с.6), станом на 28.07.2023 заборгованість [PERSON] за договором складає 93055,68 грн, в тому числі 42707,66 грн за тілом кредиту, 12469,27 грн - за процентами та 37878,75 грн за комісією. Зокрема, відповідно до розрахунку позивачем вже сплачено 505,05 грн разової комісії та 5050,50 грн - щомісячної комісії за два місяці. Відповідно до договору про відступлення права вимоги №28/10/2021-1 від 28 жовтня 2021 року, акту приймання передачі прав вимоги і документів від 28 жовтня 2021 року (а.с. 32-39) Акціонерне товариство «РВС Банк» відступило право вимоги за кредитним договором №0048417 від 09.01.2020 ТОВ «ФК «Паріс» на суму 93055,68 грн в тому числі 42707,66 грн - тіло кредиту, 12469,27 грн - проценти та 37878,75 грн - комісія. Право вимоги вважається відступленим з моменту підписання сторонами акту приймання передачі прав та документів (п.3.1. договору). Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Вирішуючи позов суд виходить із такого. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У справі, яка переглядається, суд установив, що між позивачем та відповідачем 09.01.2020 було укладено кредитний договір, умовами якого передбачено обов`язок позичальника сплатити разову комісію при видачі кредиту 1%, щомісячна комісія за супроводження кредиту 5% від суми наданого кредиту. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 7 додатку №1 до заяви - договору №0048417, «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки». Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає щомісяця з 09.02.2020 по 09.01.2021 - 2525,25 грн, та комісія за надання кредиту - 505,05 грн. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та одноразово при наданні кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Подібні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі N 463/5896/14-ц (провадження N 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи iнтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними положень пунктів кредитного договору щодо сплати комісії не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21. З огляду на встановлені у справі обставини, а також висновки щодо нікчемності пунктів кредитного договору щодо сплати комісії, суд вважає, що з відповідача в користь позивача в порядку реституції слід стягнути 5555,55 грн (2525,25+2525,25+505,05) сплачених банку як комісію за договором. При цьому, зважаючи на те, що право вимоги за кредитом відступлено ТОВ «ФК «Паріс», такий спосіб захисту, як перерахунок заборонності не може бути застосовано в цьому випадку, оскільки право на стягнення залишку заборгованості за договором перейшло до третьої особи, а суми комісії за пунктами договору, які є нікчемними позивачем було сплачено саме відповідачу АТ «РВС Банк». Тому, позов в частині стягнення 5555,55 грн підлягає до задоволення. Зважаючи на те, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, судом частково задоволено позов щодо позовних вимог матеріального характеру, а тому, в силу статті 141 ЦПК України, з відповідача в користь держави слід стягнути 1073 гривні 60 копійок судового збору.

Outcome: partial