Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

16.11.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третьої особи - Органу опіки та піклування Бердичівської міської ради Житомирської області, в якій просить: - розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 09.06.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі актового запису №751; - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 16.11.2023 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09.06.2006 року зареєстрував шлюб з відповідачкою у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 751. У даному шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] . Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності. Внаслідок цього більше року сторони проживають окремо, не підтримують будь-яких подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та не спілкуються. Існуючий шлюбу не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На даний час шлюб носить виключно формальний характер, у зв`язку з чим продовжувати позивач не бажає і вважає, що збереження зазначеного шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам кожного із них. Крім цього, позивач зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на території України, а саме з лютого 2022 року, [PERSON] переїхала на постійне проживання у смт. Славсько Стрийського району Львівської області, фактично покинувши спільного з позивачем сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком. Відповідачка не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, не приймає жодної участі у його вихованні, утриманні, навчанні, не піклується про стан його здоров`я і в цілому не дбає про дитину. Таким чином мати дитини самоусунулася від виховання сина і не бажає брати участь у даному процесі. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідачка [PERSON] в підготовче засідання з`явилася, попередньо подала до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги позивача та зазначила, що не заперечує щодо їх задоволення. Вказавши, що з сином не спілкується, оскільки у їхньому з чоловіком конфлікті прийняв сторону батька і самостійно вирішив, з ким має намір проживати. Третя особа: Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради Житомирської області, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення підготовче засідання, явку предствника в таке не забезпечила. Також на адресу суду надійшла письмова заява від [PERSON] , у якій він просив суд врахувати його думку під час винесення рішення, зазначив, що хоче залишитись проживати разом з батьком та підтвердив, що його мати [PERSON] тривалий час проживає окремо, не спілкується з ним та жодної участі у його житті не приймає. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09 червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, 06 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] припинилися шлюбні відносини і остання з лютого 2022 року проживає окремо від позивача. Як зазначає позивач, відповідачка з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, а саме з лютого 2022 року, переїхала на постійне проживання у смт. Славсько Стрийського району Львівської області, фактично покинувши спільного з позивачем сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком. Відповідачка не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, не приймає жодної участі у його вихованні, утриманні, навчанні, не піклується про стан його здоров`я і в цілому не дбає про дитину. Таким чином мати дитини самоусунулася від виховання сина і не бажає брати участь у даному процесі. Дані обставини були підтверджені відповідачкою [PERSON] в судовому засіданні. Так відповідач вказала, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] і пояснила суду, що з лютого 2022 року проживає окремо від позивача та сина. Їх спільний син виявив бажання проживати разом з батьком. Між нею та сином і позивачем склались напружені стосунки, внаслідок чого вона припинила з такими спілкування. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати один до одного почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч.1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно дитини, зокрема, цікавитися таким, його життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про культурний та духовний розвиток сина, спілкуватися з ним, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання нею батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання сина, не виявляє у відношенні до нього батьківської турботи, що вказує на нехтування нею своїх батьківських прав та обов`язків. Доказів протилежного відповідачкою до суду подано не було. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідачка визнала позовні вимоги та приймає таке визнання, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Також суд бере до уваги той факт, що спільний син сторін [PERSON] надіслав на адресу суду власноручно написану заяву, в якій виявив стійке бажання залишитись проживати разом з батьком та у якій підтвердив, що з матір`ю не спілкується і така не приймає жодної участі у його житті. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved