Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до КНП «Обласний перинатальний центр» ЗОР про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначила про те, що вона народилася [INFO] в державі континентального права (країні) Союз Радянських Соціалістичних Республік (СРСР), з її Конституцією 1936 року, на території республіки УРСР (адміністративно-територіальній одинці СРСР, з чинною Конституцією (основний закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки. Вона набула громадянство СРСР по народженню відповідно до закону та ст.17 Конституції, відповідно до змісту якої, кожен громадянин УРСР є громадянином СРСР. З 26.11.2013 вона працювала на посаді лікаря-педіатра-неонатолога відділення інтенсивної терапії новонароджених у закладі КНП «Обласний перинатальний центр» ЗОР, а з 01.10.2020 була переведена до відділення постінтенсивного догляду та другого етапу виходжування новонароджених. 28.01.2022 року, на чергуванні їй було надано для ознайомлення та підпису повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», у якому зазначено, що вона має надати до 30.01.2022 документ/сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID- 19 або медичний висновок (довідка за формою №028/1-о) про наявність у неї абсолютних протипоказань до вакцинації від COVID-19, відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2021р. №2664. 31.01.2022 вийшовши на чергування вона отримала Наказ № 32 к/тр від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи», з яким остання категорично не погодилась, про що повідомила відповідача усно та письмово. 02.02.2022 вона надала відповідачу обґрунтовану відмову щодо вакцинації проти COVID-19. Оспорюваний наказ був виданий на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України від 06.04.2000р. № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.п 416 постанови КМУ від 09.12.2020 р. №1236 та наказу МОЗ від 30.11.2021р № 2664 «Про затвердження переліку: професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Оспорюваним наказом вирішено відсторонити [PERSON] лікаря-педіатра-неонатолога відділення постінтенсивного догляду та другого етапу виходжування новонароджених, з 31 січня 2022 року від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів, без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 28.01.2022. Наказ підписано директором Комунального некомерційного підприємства «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради Кирилюком О.Д. та начальником відділу кадрів М.Уляшевою. 09.03.2022 вона випадково дізналася про Наказ МОЗ України № 380 від 25.02.2022 «Про зупинення дії Наказу МОЗ України від 04.10.2021 р. № 2153», який став підставою для її відсторонення від роботи, по причині чого, 10.03.2022 написала заяву щодо допуску її до виконання трудових обов`язків. Наказом №100 к/тр від 10.03.2022 її було допущено до роботи з 11.03.2022. Як, зазначає позивач, їй не було нараховано та виплачено середню заробітну плату за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 та з 01.03.2022 по 10.03.2022 року включно. Окрім того, позивач зазначає про те, що в оспорюваному наказі невірно зазначено назву наказу МОЗ від 30.11.2021р № 2664, що свідчить про те, що він виданий з порушеннями, що призвело до грубого порушення її конституційного права на працю. Позивач незаконність оспорюваного наказу обґрунтовує також тим, що на момент його видачі наказ МОЗ від 30.11.2021р. №2664, який був підставою та покладений в основу наказу про її відсторонення, не набрав законної сили, оскільки його не було офіційно опубліковано. З посиланням на ст. 92 Конституції України, яка передбачає, що виключно законами України визначаються, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина, позивач зазначає, що щеплення від хвороб для людини і громадянина, має відбуватись виключно у визначений законами спосіб. Обов`язкові щеплення внесено до календаря щеплень, будь які щеплення мають відбуватись згідно закону або виключно за добровільної згоди людини. Все інше є порушенням прав людини і є примусом. Використання примусу, службової або матеріальної залежності для вербування в участі в медичних дослідах над людиною є порушенням ст. 149 ККУ - торгівля людьми. Недопуск до роботи за відмову від щеплення вакцинами, що ще проходять клінічні випробування, та не виплата заробітної плати є елементами примусу, а не поважна причина. Як підставу позовних вимог позивач вказує ту обставин, що наказ МОЗ України №380 від 25.02.2022 «Про зупинення дії Наказу МОЗ України від 04.10.2021 р. № 2153» (надалі за текстом - наказ МОЗ №380) почав діяти з 01.03.2022, а наказ про допуск позивача до роботи з 11.03.2022 було винесено 10.03.2022. На думку позивача відповідач повинен був видати наказ саме 01.03.2022 року. Також вказувала, що на сьогодні не встановлено законом окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від хвороби COVID-19. Щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим, а постанова КМУ від 9 грудня 2020 № 1236, якою встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, носить рекомендаційний характер, а інші підзаконні нормативно-правові акти, зокрема накази МОЗ також є рекомендативними. З посиланням на зазначене, вважає, що у відповідача відсутні правові підстави примушувати її вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та за відмову вакцинуватися та/або відсторонювати від роботи без збереження заробітної плати, а тому дії відповідача суперечать законодавству, зокрема, Конституції України, є незаконними та безпідставними. З урахуванням зазначеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь період відсторонення від роботи за період з 01.02.2022 по 10.03.2022 у розмірі 30 638,83 грн. Ухвалою суду від 31.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та сторонам надано строк для подання заяв по суті справи. 01.11.2022 від позивача до суду надійшла заява щодо позовної давності, у якій вона зазначає про те, що 26.10.2022 звернулася до суду з зазначеним позовом про стягнення середнього заробітку за період відсторонення з 01.02.2022 по 10.03.2022. Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України, кінцевий термін подачі позовної заяви припадав на 30.04.2022, разом з тим позовна заява подана нею під час дії воєнного стану, а тому в силу положень п.19 Прикінцеві та перехідні положення ЦКУ строк подачі позовної заяви нею не порушено. Позивач просила застосувати норми права, які викладені в означеній заяві. 07.11.2022 позивач звернулася до суду з заявою про збільшення позовних вимог у якій, з посиланням на ч.2 ст.49 ЦПК України, просила збільшити позовні вимоги та визнати незаконним та скасувати Наказ № 32 к/тр від 31.01.2022 р. «Про відсторонення від роботи», стягнути з відповідача понесені судові витрати. Іншу частину позовних вимог просила залишити без змін. 16.11.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними за наступними обґрунтуваннями. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» затверджено Перелік організацій, представники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2021 року №2664 розширено перелік організацій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема: п.8. Закладів охорони здоров`я державної та комунальної власності. Медичні працівники відповідача неодноразово були повідомлені про те, що наказ набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування, працівникам закладів охорони здоров`я державної та комунальної власності запроваджується обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COV1D-19, спричиненої коронарівусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Працівники закладу мають отримати обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 при відсутності абсолютних протипоказань. Працівники, які не матимуть обов`язкового щеплення або документа, що підтверджує протипоказання для його проведення, з 31.01.2022 року будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. 28.01.2022 року позивач була особисто ознайомлена під підпис з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та до 30.01.2022 мала надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень за формою №028/1-о. [PERSON] було повідомлено, про можливе відсторонення від роботи з 31.01.2021 року у разі ненадання вищезазначених документів. [PERSON] особисто ознайомилась з повідомленням під підпис та зробила помітку «Не згодна зробити щеплення». Відповідно до наказу директора КНП «Обласний перинатальний центр» ЗОР від 31.01.2022 року №32 к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » лікаря було відсторонено до моменту проведення щеплення і пред`явлення необхідних підтверджуючих документів. З наказом позивач ознайомлена особисто під підпис, нею зроблена примітка «Не згодна. На підставі ст.39 ЗУ «Про охорону здоров`я» та ст.286 ЦК України, не зобов`язана надавати інформацію про стан мого здоров`я». 02.02.2022 року [PERSON] була надана «Заява про неприпустимість порушення законодавства України про працю». Твердження позивача про те, що жодним законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відмови або ухилення від щеплення проти COVID-19, відповідач вважає хибними, по причині того, що із змісту ст. 46 КЗпП України вбачається, що відсторонення працівників від роботи можливо в інших випадках, передбачених законодавством. Також, відповідач у відзиві посилається на те, що позивач обіймала посаду лікаря-педіатра-неонатолога відділення постінтенсивного догляду та другого етапу виходжування новонароджених та як медичний працівник найбільше взаємодіє із великою кількістю людей, зокрема новонароджених. Тому, доводи позивачки про те, що оспорюваний наказ є незаконним, оскільки внаслідок його винесення порушено її конституційне право на працю та вчинено дискримінацію за ознакою стану здоров`я є необґрунтованими, адже вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку затвердженого наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Отже, під час винесення оспорюваного наказу відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений діючим законодавством, і підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним та його скасування немає. Щодо твердження позивача про те, що з 01.03.2022 її повинно було бути поновлено на роботі оскільки саме цього дня набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25 лютого 2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», то відповідач відкидає вказане твердження оскільки всіх раніше недопущених до роботи через ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівників начальником відділу кадрів повідомлено у телефонному режимі про поновлення на роботі. Лише 10.03.2022 року [PERSON] написала заяву на ім`я директора з проханням відновити на робочому місці та займаній посаді з 10.03.2022 року. Наказом директора від 10.03.2022 року №100 к/тр позивача допущено до роботи з 10.03.2022 року та внесено до графіку роботи працюючих у відділенні на березень місяць 2022. З посиланням на вищевикладене, відповідач у відзиві просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 21.11.2022 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона відкидає твердження відповідача, які викладені у відзиві з наступних мотивів. Для надання медичної допомоги жінкам з «підтвердженим» COVID-19 та народженим дітям, була створена відповідна група лікарів, яка була затверджена наказом по КНП «Обласний перинатальний центр» ЗОР, до якої позивач включена не була та не виконувала відповідну роботу. Зазначене, на її думку спростовує твердження відповідача щодо підстав відсторонення. Також, у відповідача не було підстав для її відсторонення, оскільки у нього відсутній письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України щодо усунення позивача від роботи, наявність якого, на її думку, є обов`язковим. З приводу твердження відповідача у відзиві на позовну заяву щодо виконання ним вимог пункту 41-6 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020, то позивач зазначає, що вказана постанова не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників без збереження заробітної плати, а тому зазначене твердження відповідача є безпідставним. Окрім того, позивач зазначає про те, що відповідач будучі обізнаним про те, що наказ МОЗ України № 380 від 25.02.2022 набрав сили з 01.03.2023, зобов`язаний був саме 01.03.2023 видати наказ щодо її поновлення та повідомити її про це. У відповіді на відзив позивач,

Outcome: dismissed