Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 28.03.2018 р. , де працював в якості прохідника підземного з повним робочим днем в шахті. Наказом № 48 к від 17.02.2020 р. він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення відповідач не провів з ним розрахунку по заробітній платі, внаслідок чого утворилась заборгованість в загальній сумі 76657,46 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 76657,46 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.02.2020 р. по 01.01.2023 р. В подальшому уточнив свої позовні вимоги, а саме просив стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 49446,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.02.2020 р. по 01.01.2023 р., зменшивши його суму до 85000 грн. Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до наказу № 48 к від 17.02.2020 р. був звільнений за власним бажанням. В день звільнення не працював, з вимогою про стягнення середнього заробітку не звертався. В даному випадку відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП наступає з часу, коли відповідачу ТОВ « Краснолиманське» стало відомо про вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, в даному випадку, це 09.10.2023 року, коли ознайомився з позовною заявою. Відповідач просить у позовних вимогах відмовити, застосувати шестимісячний строк для стягнення середнього заробітку, застосувавши принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні середнього заробітку шляхом зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України (а.с.24-26). Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність (а.с.35). Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а. с. 26). Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ « Краснолиманське» з 28.03.2018 р. по 17.02.2020 р., де працював в якості прохідника підземного 5 розряду ( а. с. 28-29). Наказом № 48 к від 17.02.2020 р. позивача звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В графі контрольного табеля стоїть відмітка, що останні день праці -17.02.2020 р. ( а. с.28). Згідно довідки ТОВ « Краснолиманське» за № 378 від 17.10.2023 р. заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] за період з листопада 2019 р. по лютий 2020 р. на дату складання довідки становить 49446,84 грн., у тому числі по заробітній платі 28210,58 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 21236,26 грн. за 48 календарних днів. Сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів ( а. с. 29). Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» за № 377 від 17.10.2023 р. середньоденна заробітна плата позивача становить 1011,35 грн. ( а.с.30). Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Отже, з відповідача ТОВ « Краснолиманське» на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі, яка утворилась за період з листопада 2019 р. по лютий 2020 р. в сумі 49446,84 грн.(у тому числі по заробітній платі 28210,58 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 21236,26 грн. за 48 календарних днів). Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, то суд зазначає наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з вимогою про стягнення середнього заробітної плати за час розрахунку позивач звернувся до суду 09 жовтня 2023 року. На час звернення позивача до суду з такими позовними вимогами діяли положення статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022. Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. В даному випадку судом враховується строк звернення позивача до суду на момент дії закону № 2352-1Х від 01.07.2022 року Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01.07.2022 року . Як встановлено в судовому засіданні, позивач в день звільнення -17.02.2020 р. працював ( а.с. 28). Отже, середній заробіток стягується за період з 18.02.2020 р. по 18.08.2020 р. і становить: 1011,35 х 125 =126418,75 грн. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. Що стосується доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку з урахуванням принципу пропорційності, то суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23.12.2015 року у справі № 6-837цс15, від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13ц. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони ( ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволенні вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність між позивачем та відповідачем спору про розмір належних до виплати сум на час звільнення. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначений розрахунком становить -126418 грн., більш ніж сама заборгованість по заробітній платі ( 49446,84 грн), проте позивач просить з урахуванням принципу співмірності стягнути на його користь середній заробіток в сумі 85000 грн., тому доводи представника позивача приймаються до уваги, а доводи представника відповідача щодо зменшення суми середнього заробітку від суми, зазначеної в прохальній частині позовній заяві, судом відхиляються. Суд при цьому зауважує, що відповідачем не була виплачена заборгованість по заробітній платі протягом тривалого часу, з 17.02.2020 р. по день розгляду справи( більше трьох років). Враховуючи той факт, що позивач в позовній заяві сам наполягає на застосуванні принципу справедливості та пропорційності і просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85000 грн., а судом розраховано середній заробіток за період з 18.02.2020 р. по 18.08.2020 р. в сумі 126418 грн., суд, виходячи з положень ст. 264 ЦПК України, відповідно до яких при ухваленні рішення не може вийти за межі позовних вимог, вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85000 грн. з урахуванням принципу пропорційності за період з 18.02.2020 р. по 18.08.2020 р. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 858,88 грн., на користь держави судовий збір в сумі 494,46 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved