Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позову вказано, що 10.10.2020 р. позивачу стало відомо про те, що 16.08.2005 р. був укладений Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005MK, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим номером № 7083, відповідно до умов якого Позивач виступає майновим поручителем та надав в іпотеку нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , яке належить йому на праві власності, для забезпечення виконання зобов?язання за укладеним договором про надання поновлюваної кредитної лінії 9-5G9/08-2005MK від 16.08.2005 р., укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Однак, позивач впевнений в тому, що вищевказаний договір іпотеки він не підписував, на копії договору іпотеки, яка міститься у позивача, яку він отримав від [PERSON] та додана до позовної заяви відсутній підпис представника ПАТ «УкрСиббаню» та відсутній підпис [PERSON] . В зв?язку з тим, що позивач не підписував договір іпотеки, а тому такий договір повинно бути визнано недійсним. Просить позов задовольнити, Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005MK від 16.08.2005 р. визнати недійсним. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15.10.2020 р. провадження у справі відкрито. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Витребувано у ПАТ «УкрСиббанк» Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005МК від 16.08.2005 року, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим № 7083. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.10.2021 р. закрити підготовче засідання у цивільній справі, призначити справу до судового розгляду по суті. В судове засіданні представник позивача, позивач не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Матеріали справи містять заяву позивача про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав відзив на позов, у якому заперечив проти задоволення позову. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» не з`явилося в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином. Матеріали справи містять заяву про слухання справи у за відсутності їх представників, проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні. Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», [PERSON] своїх представників в судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.08.2005 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання поновлювальної кредитної лінії кредитний договір № 9-5G9/08-2005МК, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 55 000,00 дол. США під 13,00 % річних до 16.08.2012 р. Цього ж дня на забезпечення виконання умов вказаного договору між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 9-5G9/08-2005МК, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У п. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» вказано, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З позовної заяви вбачається, що 08.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно з п. 1.1 договору купівлі-продажу права вимоги означає всі права вимоги ( існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальника за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення. 15.04.2020 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» було укладено Договір про відступлення права вимоги №2227/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. Згідно додатку №1 до договору №2227/К ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» отримала право вимоги до осіб, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 9-5G9/08-2005МК від 06.08.2005 р. та до [PERSON] за договором іпотеки № 9-5G9/08-2005МК від 06.08.2005 р. Відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги. Позивач стверджує, що 10.10.2020 р. йому стало відомо, що 16.08.2005 року був укладений Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005MK, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та від імені [PERSON] , однак оскільки він не підписував такий договір, тому строк позовної давності в даній справі потрібно рахувати з 10.10.2020 р. (дата отримання інформації з Реєстру речових прав), однак, матеріали свідчать про те, що такі твердження не відповідають дійсності. Зокрема, в матеріалах справи міститься інформація, що у березні 2015 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа - [PERSON] , про визнання часткового недійсним договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 2949, 2950 від 08.12.2011 р., який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права грошової вимоги за договором про надання поновлюваної кредитної лінії № 9-5G9/08-2005MK від 16.08.2005 р., що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , а також просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами № 2949, 2950 від 08.12.2011 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права грошової вимоги за іпотечним договором № 9-5G9/08-2005MK від 16.08.2005 року, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] позивачем, посилаючись на те, що невідповідність номеру кредитного договору зазначеного в договорі купівлі-продажу прав вимоги тому номеру, що вказаний в самому кредитному договорі, не неповідомлення про відступлення прав вимоги, порушенням норм ст. 19 Закону України «Про іпотеку» в частині недотримання вимог щодо внесення змін до іпотечного договору, на наявність судових рішень та виконавчого провадження, які унеможливлюють відступлення прав за договорами та недотримання під час укладення договору купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства, регулюючих відносини факторингу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2016 р. по справі № 759/3647/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19.09.2016 р. рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2017 р. касаційну скаргу [PERSON] відхиллено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2016 р. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19.09.2016 р. по справі 759/3647/15 за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа - [PERSON] ,, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги залишити без змін. Відповідно до вимог статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 р. у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначено, що:«преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2019 р. у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19, зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень». Таким чином, твердження Позивача, що лише 10.10.2020 р. йому стало відомо, що 16.08.2005 р. був укладений Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005MK не від його імені спростовуються матеріалами справи. Більше того, оскільки в Рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2016 р. по справі № 759/3647/15 фактично встановлено, що Договір іпотеки № 9-5G9/08-2005MK, був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , а в даній справі Позивач не надав Суду жодних достатніх доказів, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про не підписання [PERSON] . Договору іпотеки № 9-5G9/08-2005MK від 16.08.2005 р. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду із вимогами про визнання договору іпотеки недійсним позивач повинен був довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Однак, жодних доказів, які б підтверджували обставини викладені у позовній заяві матеріали справи не містять. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] , не вбачається. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed