Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає те, що він є власником частини квартири [ADDRESS] . Починаючи із 2014 року він неодноразово робив спроби вселитися в належну йому частку квартири, однак йому постійно в цьому відмовляли та перешкоджали співвласниця зазначеного житла [PERSON] та члени її родини. Посилаючись на те, що в порядку досудового врегулювання спору йому рекомендовано звернутися до суду, просив зобов`язати відповідачку не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю, а саме частиною квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Відзиву на позовну заяву не подала. На адресу суду повернувся конверт із рекомендованими повідомленнями із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, враховуючи, що судом судова повістка про виклик відповідача в судове засідання направлялася за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, однак на адресу суду повернувся поштовий конверт із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено: Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2014 року у справі № 1527/2-348/11 визнано договір дарування 3/4 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 22.01.2002 року №670 - недійсним в частині відчуження 1/4 частини належної [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, вирішено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . (а.с.24-27). Рішення набрало законної сили 15 травня 2014 року . Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На обгрунтування позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач вказує, що починаючи з 2014 року при спробах вселитися в належну йому частку квартири, йому перешкоджала співвласниця зазначеного житла [PERSON] . Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження створення відповідачкою перешкод позивачу в користуванні належною йому часткою квартири [ADDRESS] , власником якої він являється. В ході розгляду справи позивачем не доведено обґрунтованості його вимог, тому повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, а саме частиною квартири [ADDRESS] , слід відмовити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст..141 ЦПК України.

Outcome: dismissed