Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

В серпні 2021 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.02.2001 року на користь п`ятнадцятирічної [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку (процент готовності якого становив 20 %), що знаходиться в [ADDRESS] , площею 59,8 кв. м., за яким на позивача [PERSON] , як батька неповнолітньої дочки, покладались усі права та обов`язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку. Посилаються на те, що вони за особисті (подружні) кошти та за усною згодою з дочкою - відповідачем по справі, проводили усі будівельні роботи по завершенню будівництва та здачі в експлуатацію домоволодіння №4 . Зокрема, на ім`я [PERSON] було оформлено Договір на постачання електричної енергії, виключно [PERSON] займався оформленням всіх документів щодо добудови спірного об`єкта нерухомості та його подальшої реконструкції. Крім того, придбано матеріали та оплачено роботу за буріння криниці, профільну бляху, кутник та трубу для встановлення огорожі будинку, металопластикові вікна та двері, козирок, покриття на криницю, камінь фасадний ЦЕР, радіатори опалення, заміна покрівлі будинку, бруківка, приєднання до електричних мереж системи розподілу, придбано сонячні панелі та комплектуючі матеріали. Вказують на те, що [PERSON] виконав перед відповідачем усі взяті на себе зобов`язання по будівництву, введенню в експлуатацію, утриманню спірного житлового будинку, а тому [PERSON] зобов`язана відшкодувати позивачам усі понесені витрати. Просять суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача грошові кошти, як компенсацію витрат на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання домоволодіння в загальному розмірі 1 642 328 гривень 86 коп.. Позивачі та їх представники в судове засідання не з`явилися, однак від представників до суду надійшли заяви, згідно яких останні просять розгляд справи проводити у їх відсутності, заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач та її представник в судове засідання з`явилися, позовні вимоги не визнають. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Судом об`єктивно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 19.02.2001 року [PERSON] , яка діяла за згодою батька [PERSON] купила незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становив 20 %, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 59,8 кв. м.. Всі права та обов`язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку бере на себе законний представник неповнолітньої [PERSON] .. Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Однак, відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що будь-яких згод на виконання позивачами робіт на суму 1 642 328,86 грн. не надавала та з нею дані питання позивачі не узгоджували. Крім того, вказала, що спір щодо користування даним майном у них існує вже досить тривалий час. Так, рішенням Борщівського районного суду від 26.01.2017 року по справі №594/586/16-ц в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, а саме визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 03 вересня 2010 року, серії [NUMBER] . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 21 липня 2010 року, серії [NUMBER] , Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №195212 від 13 серпня 2007 року. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 91,5 кв. м., житлова площа 69,6 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , магазин загальною площею 73,6 кв. м. за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068 площею 0,2065 га. на території села Кудринці Борщівського району Тернопільської області, було відмовлено повністю. Відмовляючи в позові суд зазначив наступне «Вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] про визнання за ними права власності на спірне домоволодіння та нежиле приміщення, магазину за тих підстав, що вказані об`єкти фактично були побудовані за сумісні кошти подружжя, незважаючи на те, що його власником була їхня дочка [PERSON] , не ґрунтується на вимогах закону. Позивачі не навели підстав, з яких може бути припинено право власності відповідача, а тому, суд вважає, що вимоги є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити.». Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 року справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю членів сім`ї, визнання права власності на частку в об`єктах нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна членів однієї сім`ї, рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 08.06.2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16.10.2018 року скасовано, ухвалено нове рішення. Відмовлено [PERSON] , [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю членів сім`ї, визнання права власності на частку в об`єктах нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна членів однієї сім`ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі були обізнані про спір, який виник між ними та [PERSON] , однак, не зважаючи на те, що остаточне судове рішення з приводу визначення власності на дані об`єкти ще знаходились на розгляді судів, як вбачається з наданих копій накладних, придбавали будівельні матеріали та інше заявлене ними майно, в період з серпня 2018 року, підтвердженням цього є те, що Постанова Тернопільського апеляційного суду по справі №594/666/17 була винесена 16.10.2018 року. Постанова Верховного Суду по цій справі була винесена 01.04.2020 року. Окрім того, рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 07.11.2022 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи яка не заявляє самостійних позовних вимог Микулинецької селищної ради про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно задоволено повністю. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.04.2023 року дане рішення залишено без змін. Так, право власності на нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 21.07.2010 року на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] . Житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 03.09.2010 року на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] , тобто зазначені нежитлове приміщення та житловий будинок були здані в експлуатацію в 2010 році. Згідно доданих до позовної заяви позивачами накладних, всі ремонтні роботи, благоустрій території та інше були проведені починаючи з 2018 року (крім робіт по бурінню колодязю - 2012 рік та встановлення огорожі - 2015 рік). Як вбачається із: - накладної №33 від 01.08.2018 року [PERSON] було придбано вікна, підвіконня, москітні сітки на загальну суму 34 000 грн.; - акта виконаних робіт №33 від 19.08.2018 року виконано робіт по встановленню вікон з двокамерними енергоефективними склопакетами з енергозберігаючим склом в кількості 9 штук, загальна вартість виконаних робіт складає 3 400 грн.; - накладної №101 від 01.08.2018 року [PERSON] було придбано вікна, підвіконня, москітні сітки, загальна вартість виконаних робіт складає 32 620 грн.; - рахунка № 139 від 15.08.2018 року та акта здачі-приймання робіт за рахунком №139 згідно договору №58 від 15.08.2018 року придбано двері металопластикові (3 штуки) на суму 33 100 грн., вікна металопластикові на суму 1 800 грн.; - видаткової накладної №13700 від 05.09.2018 року [PERSON] було придбано радіатори опалення на загальну суму 64 344, 11 грн.; - замовлення №03392 від 08.03.2019 року [PERSON] придбано матеріали по заміні покрівлі будинку на загальну суму 35 299, 20 грн.; - замовлення №03393 від 08.03.2019 року [PERSON] придбано ринву, поворот на загальну суму 1244, 7 грн.. Загальна вартість будівельних матеріалів та вартість робіт, які були здійснені необхідні для утримання та збереження домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , нежилого приміщення магазину, що знаходиться за адресою [ADDRESS] складає 205 808,01 грн.. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: «частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.». Окрім того, в Постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №444/1725/16-ц зазначено наступне: Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України свідчить, що витрати, про які вказується в частині третій статті 390 ЦК України: по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими незаконним володільцем. У постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №910/15521/17 зроблено висновок, що під поняттям "необхідні витрати" розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не "необхідні", відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року по справі №161/10477/18. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі наведеного, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню на загальну суму 205 808,01 грн., оскільки [PERSON] були здійснені необхідні витрати для утримання та збереження спірного нежитлового приміщення та житлового будинку, усі інші витрати не підлягають задоволенню, оскільки згоди на виконання роботи на суму 1 642 328 гривень 86 коп. відповідач не надавала, і дані витрати не є необхідними для утримання та збереження нежитлового приміщення магазину та житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами.

Outcome: partial