Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46676,60 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також судові витрати у тому числі на професійну правничу допомогу у розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування вимог зазначив, що 17 лютого 2023 року згідно наказу №15-к від 17.02.2023 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з посади водія в структурному підрозділі автоцеху Державного підприємства «Коростишівське лісове господарство». Зазначив, що у день звільнення він перебував на лікарняному. Вказав, що з ним у день звільнення не було проведено розрахунку по заробітній платі. Остаточний розрахунок проведено 28 березня 2023 року. У зв`язку з чим, затримка належних йому виплат з наступного дня після звільнення, тобто з 18.02.2023 року до 28.03.2023 року склала 39 днів. Тому, відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду. Відповідач ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками отримав 29.05.2023 року, про що свідчить про що свідчить відмітка згідно трекінгу поштового відправлення № 1250103567955 про вручення поштового відправлення особисто. Відзив станом на день розгляду справи до суду не надходив. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши надані докази на засадах змагальності, в межах позовних вимог, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно наказу №82 від 07.05.2009 року, прийнятий на роботу в ДП «Попільнянське лісове господарство» на посаду водія 1 класу в автоцех з 08.05.2009 року, про що в трудовій книжці серії [NUMBER] , зроблений запис №6.( а.с 16) Наказом від 17.02.2021 №15-К [PERSON] звільнений з посади водія автоцеху Державного підприємства «Коростишівське лісове господарство» у зв`язку з реорганізацією підприємства, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, з 17.02.2023 року, про що в трудовій книжці серії [NUMBER] , зроблений запис №9. З копії довідки від 22.03.2023 № ЛГ00-000024, слідує, що [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] працював в філії «Коростишівське лісове господарство» Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» з 08.05.2009 до 17.02.2023 року. Розмір доходу за період з 01.02.2022 до 17.02.2023 року становить 304\~439,03 грн. (а.с. 6). Відповідно копії виписки по картці [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк», від 07.04.2023 року, слідує, що позивачу 28.03.2023 року була виплачена заробітна плата за лютий 2023 року у розмірі 12\~979,98 грн. Статтею 117 КЗпП України\~визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог частини першої\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої\~статті 117 КЗпП України\~є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року\~у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених в п. 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування\~виплат,\~що\~обчислюються\~із\~середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин,а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна(годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З наданої позивачем довідки про доходи від 22.03.2023 № ЛГ00-000024 вбачається, що останніми двома місяцями перед звільненням з роботи були грудень 2022 року та січень 2023 року. Розмір нарахованої відповідачем заробітної плата за цей період складає 52\~660, 79 грн., а кількість робочих днів за ці два місяці \~ 44. Таким чином, розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року до 28.03.2023 року становить 46676,60 грн., згідно такого розрахунку: 52\~660,79 грн.:44= 1196,83 грн. (середньоденна заробітна плата) х 39 робочих днів. Відповідачем вищевказана інформація не спростована, відзиву до суду не надходило контррозрахунку не надано. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України, передбачено, що, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом З викладеного вище вбачається, що відповідач порушив вимоги законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати після звільнення [PERSON] , а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 46676,60 грн. Окрім того, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи щодо несвоєчасної виплати належної позивачу заробітної плати після звільнення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, у розмірі 5000,00 грн. слід задовольнити. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Так, позивач просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10\~000 грн., Однак, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження оплати послуг адвоката у такому розмірі. На підтвердження фактично понесених витрат пов`язаних із наданням правової допомоги позивачем надано копію квитанції від 10.04.2023 №0.0. 2940334600.1 про перерахування коштів на рахунок його представника адвоката Янко М.І. у розмірі 3000,00 грн., а також ордер про надання правничої допомоги. Тобто, позивач скористався правом на професійну правничу допомогу, поніс витрати на оплату послуг адвоката та має право на їх відшкодування у фактично понесеному розмірі. Враховуючи вказане вище, а також характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру та витраченого часу, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності враховуючи, що остання розглядалась в спрощеному провадженні, та з огляду на наявне в матеріалах справи підтвердження щодо оплати послуг адвоката, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. судових витрат на оплату професійної правничої допомоги. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь держави 1073.60 грн. судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на користь позивача 1073,60 грн. судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: approved