Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Подану позовну заяву мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 11.08.1989. Спільне життя не склалося через постійні обмани відповідача, який принижував та вчиняв сварки. Шлюбні відносини припинилися у червні 2023 року, наразі шлюб існує формально. У період шлюбу сторонами було набуто майно - квартира [ADDRESS] та земельна ділянка [ADDRESS] , загальною площею 0,059 га, адреса - Київська область, Броварський район, Заворицька сільська рада «Автоматика» садівниче товариство громадської організації садівничого товариства «Заворичі». На підставі викладеного, позивач просить шлюб розірвати, визнати квартиру та земельну ділянку спільним сумісним майном, в порядку поділу майна визнати за сторонами право власності по частині на вказане майно. . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.07.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.11.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву, відповідач просить позов задовольнити частково. Шлюб між сторонами розірвати, визнати спільним сумісним майном земельну ділянку [ADDRESS] та здійснити її поділ. Позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю квартиру категорично заперечує. Відповідач вказує на те, що спірну квартиру було отримано відповідачем особисто на підставі ордеру від 10.02.1989, а шлюб між сторонами укладено 11.08.1989. Тобто набуття спірного майна відбулося за 6 місяців до укладення шлюбу, що виключає віднесення квартири до спільної сумісної власності подружжя. При цьому відповідач посилається на позицію Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, про те, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Позивач в свою чергу подала відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Вказала про те, що спірна квартира була не отримана відповідачем, а придбана за спільні грошові кошти подружжя, шляхом виплати пайового внеску у житлово-будівельний кооператив, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Повна виплата пайових внесків за спірну квартиру здійснено у 1993 році. Посилання відповідача на постанову ВС є помилковим оскільки у період придбання спірної квартири повноваження щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно були закріплені за БТІ, порядок реєстрації закріплювався тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене Наказом МЮУ від 07.02.2002 № 7/5. Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затверджене наказом МЮУ від 18.08.2004 № 85/5, регулювало порядок ведення нотаріусами відповідного реєстру. Постанова ВС, на яку посилається відповідач, містить інформацію про застосування постанови КМУ від 17.10.2013 № 868 «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і стосується більш пізнього періоду та іншого виду правовідносин, що регулюються ЗУ «Про місцеве самоврядування». Крім того позивач подала письмові пояснення, відповідно до яких вказує про те, що на момент придбання спірної квартири, позивач працювала, отримувала заробітну плату, розмір якої був вищим за розмір заробітної плати відповідача. Відповідач в свою чергу зароблені ним грошові кошти витрачав на утримання своєї матері та своїх дітей. Син позивача проживав у період з 1989 по 1992 роки зі своїм батьком та перебував повністю на його утриманні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Соколов В.В. подав пояснення та вказує на те, що з боку позивача є розбіжності між заявами, поясненнями та доказами, які подані на підтвердження доводів позивача. Позивач подала пояснення та вказала про те що на адвокатський запит, [PERSON] повідомив, що відповідач сплатив пайовий внесок в повному обсязі - 12.02.1991. Ордер є лише дозволом на вселення в квартиру та не є підставою набуття квартири на праві власності. У разі невиплати паю, подружжя не змогло б користуватися в подальшому спірною квартирою. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечували частково. Сторона відповідача категорично стверджує про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом поділу з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях. Вислухавши вступне слово представника позивача, відповідача та представника відповідача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11 серпня 1989 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського району міста Києва, актовий запис № 1256. 10.02.1989 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів [PERSON] видано ордер № 074300 серія Ж на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Академічний -16» - квартиру [ADDRESS] . Згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.07.2023, реєстраційна справа на квартиру [ADDRESS] в КП КМР «КМБТІ» не формувалась. Відповідно до довідки ЖБК «Академічний-16» від 22.10.2002 (а.с.84) сума паєнакопичення складає 9000,00 крб., сплачені у повному обсязі у 1993 році щодо квартири [ADDRESS] . [PERSON] є членом ЖБК «Академічний-16» з 01.02.1989. Надані стороною позивача копії квитанцій (а.с.56), оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, свідчать про внесення пайових внесків за спірну квартиру у січні 1992 році у розмірі 3000 крб. та у лютому 1993 році - 3000 грн. Свідок [PERSON] - голова ЖБК «Академічний-16» показав, що у 1989 році ордер на квартиру видавали при умові сплати за неї 1/3 частини пайових внесків. Загальний розмір пайових внесків за квартиру [ADDRESS] становила 9000,00 крб. Свідок оглянувши оригінали квитанції, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с 56) підтвердив, що саме у лютому 1993 році, пайові внески за спірну квартиру були сплачені у повному обсязі. Разом з тим, вказав, що довідка від 06.07.2023 (а.с.50), яка підготовлена бухгалтером містить помилкові дані, в частині вказаної дати сплати пайових внесків у повному обсязі. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру, 02.12.2002 квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] . Згідно змісту ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, відповідач [PERSON] , сплативши у 1993 році пайові внески у повному обсязі за спірну квартиру, набув на неї право власності у період перебування у шлюбі із позивачем. Доводи сторони відповідача про те, що відповідач [PERSON] отримав спірну квартиру особисто на підставі ордеру від 10.02.1989, до укладення шлюбу, а відтак квартира не може бути віднесена до спільної сумісної власності подружжя, суд вважає неприйнятними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Таким чином, ордер, наданий відповідачу на спірну квартиру свідчить лише про законну підставу для вселення у квартиру [ADDRESS] . Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка [NUMBER] , кадастровий номер № 3221282401:03:003:0075, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 193903732212, за адресою Київська область, Броварський район, с/рада Заворицька, «Автоматика» садівниче товариство громадської організації садівничого товариства «Заворичі» зареєстрована 08.10.2013 на праві приватної власності за [PERSON] . Отже, враховуючи те, що спільне майно подружжя набуте як до 01 січня 2004 року, так і після, а тому правовідносини у справі регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно положень статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення містять статті 60, 70 СК України, ст.368 ЦК України. Так, відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, як законодавство, яке діяло до 2004 року, так і законодавство, що діяло з 01.01.2004 року, визначає, що спільним майном подружжя є придбане за рахунок спільних доходів рухоме й нерухоме майно, незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, і незалежно від того, на ім`я кого з подружжя це майно придбано. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм закону спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] є наступне майно: земельна ділянка [NUMBER] , кадастровий номер № 3221282401:03:003:0075, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 193903732212, за адресою Київська область, Броварський район, с/рада Заворицька, «Автоматика» садівниче товариство громадської організації садівничого товариства «Заворичі» та квартира [ADDRESS] . Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, набувши квартиру та земельну ділянку у власність під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірна квартира та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частці спірної квартири та земельної ділянки за кожним та залишивши у їх спільній частковій власності. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позовної заяви в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку , що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved