Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] в особі представника- адвоката Загребельного Р.В, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: здійснити поділ майна - автомобіля «PEUGEOT-108», 2018 року випуску, кузов [NUMBER] , державній реєстраційний номер [NUMBER] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Та визнати за [PERSON] право власності на1/2 частку автомобіля «PEUGEOT-108», 2018 року випуску, кузов [NUMBER] , державній реєстраційний номер [NUMBER] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.08.1997 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Позов про розірвання шлюбу перебуває на розгляді Дзержинського районного суду м. Харкова, рішення по справі на момент подачі позову не ухвалено. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітні дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які мешкають з позивачем. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, 09.10.2018, позивачем та відповідачем було придбано автомобіль, «PEUGEOT-108», 2018 року випуску, кузов [NUMBER] , червоного кольору, державній реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності за відповідачем. Зазначений автомобіль весь час знаходився в користуванні позивача та використовувався для переміщення дітей у навчальний заклад, дитячий садок, місць відпочинку та розваг, спортивних секцій та інших місць, пов`язаних із потребами дітей. Після звернення [PERSON] із позовами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відповідач вимагає повернути йому зазначений автомобіль, стверджуючи, що він є виключно його власністю. Позивач зазначає, що оскільки автомобіль був придбаний позивачем та відповідачем в період шлюбу, він належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, підлягає поділу, шляхом визнання за позивачем право власності на1/2 його частку, в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою від 04 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, та роз`яснено їм права, передбачені ст.178-180,191,193, ч. 5 ст.279 ЦПК України. Представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Судом на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача направлялась копія ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2023 року разом із позовною заявою та доданими до неї документами, відповідач у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву не надав. У відповідності до ст.\~178\~ЦПК України відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався. Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5 ст.\~279\~ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини першої\~статті 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 11 грудня 2023 року провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~статті 280 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Так, за приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1997, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 02.08.1997, актовий запис №1118. Сторони по справі мають дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.03.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.05.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль марки PEUGEOT-108, д.н.з. [NUMBER] , червоного кольору, 2018 року випуску, кузов [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] , дата реєстрації 09.10.2018. Відповідно до звіту про оцінку майна №19/13.1-07-23 від 13.07.2023, ринкова вартість PEUGEOT-108, реєстраційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску, складає 411875,37 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, виходячи з аналізу наведених норм та сукупності досліджених доказів, суд доходить висновку, що спірний автомобіль «PEUGEOT-108», 2018 року випуску, кузов [NUMBER] , державній реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний сторонами під час шлюбу та ведення спільного господарства 09.10.2018, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України та підлягає поділу, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку спірного автомобіля. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно покласти на відповідача, стягнути з останнього на користь позивача витрати, понесені по сплаті судового збору в сумі 2209,40 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України,

Outcome: approved