Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, в якому просить шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 13 лютого 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 09, розірвати; визначити місце проживання дітей, а саме синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, а також залишити їх на подальше виховання та утримання при ньому; позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 лютого 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №09, він з відповідачем зареєстрував шлюб, від якого у них народилося двоє дітей, а саме сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільне життя не склалося, оскільки вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок, втрати один до одного почуття любові, довіри та поваги. Зазначає, що близько чотирьох років тому відповідач виїхала за кордон, де влаштовує особисте життя. Також з цього часу їх малолітні сини проживають разом з ним за його місцем проживання, де для них створені всі належні умови для життя, розвитку, виховання та навчання, а також знаходяться на його повному і самостійному вихованні та утриманні. Наскільки йому стало відомо, за кордоном відповідач знайшла нового чоловіка, з яким будує нове життя, і повертатися додому до нього і до їх синів не має наміру. З огляду на вищенаведене, вважає, що їх шлюб існує лише формально і подальше збереження сім`ї є неможливим. Крім цього вказує, що відповідач протягом часу окремого від дітей проживання такими не цікавиться, взагалі не приймає жодної участі в їх вихованні, розвитку та утриманні, не спілкується з ними, не цікавиться їх здоров`ям, навчанням, захопленнями, проблемами та потребами, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не проявляє відносно них материнської турботи та бачила синів лише декілька разів. На його неодноразові прохання виконувати батьківські обов`язки належним чином відповідач свідомо не реагує. Такий стан речей її повністю влаштовує та є для неї цілком прийнятним. Натомість він офіційно працевлаштований і працює в ТОВ ДІ КОМ «Ремонтно-будівельна компанія» в м. Ужгород. Усі питання щодо утримання, виховання, навчання та піклування вирішуються ним одноособово, без участі та підтримки зі сторони відповідача. Все вищенаведене можуть ствердити як його батьки, які допомагають йому з дітьми, так і їх сусіди та спільні друзі. Відтак вважає, що відповідач повністю самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків та свідомо нехтує такими. На підставі всіх наведених вище обставин просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 27 лютого 2023 року загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відкрито; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області; призначено підготовче судове засідання та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Ухвалою цього ж суду від 29 березня 2023 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - закрито та призначено справу до судового розгляду по суті, а також витребувано від органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] , відносно синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У судове засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Штефаняк І.І. не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, однак попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить такі задовольнити. У судове засідання представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, не з`явилася, однак попередньо нею було надано висновок органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, затверджений рішенням виконавчого комітету вказаної міської ради від 11 травня 2023 року № 104, про недоцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком та про недоцільність позбавлення батьківських прав матері відносно малолітніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд встановив, що 13 лютого 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 09, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним відділом РАЦС 13 лютого 2010 року. Також встановлено, що в даному шлюбі у сторін народидися сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 13 квітня 2010 року, та серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області 11 липня 2013 року відповідно. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, згідно змісту позовної заяви спільно не проживають близько чотирьох років. Визнання позову відповідачем суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їх спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та визначення місця проживання малолітніх синів, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року по справі №640/2670/17. Так, судом на підставі наданих доказів встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається у Перечинському ліцеї Перечинської міської ради, а [PERSON] , [INFO] , - у філії початкової школи Перечинського ліцею Перечинської міської ради. За місцем навчання діти характеризуються позитивно. Вихованням та навчанням синів цікавиться тільки батько, який відповідально ставиться до їх виховання та регулярно відвідує батьківські збори. Також [PERSON] офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання. Саме батько [PERSON] проживає з дітьми та утримує їх, піклується та цікавиться навчанням та життям синів. Натомість мати [PERSON] не цікавиться життям дітей з 2019 року. Відтак, визнаючи місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] , також приймає до уваги, що відповідач [PERSON] проти проживання синів з батьком не заперечувала, навпаки визнала позов, про що подала суду відповідну заяву; зі змісту позову встановлено, що діти залишилися проживати з батьком ще з часу фактичного розірвання між сторонами шлюбних відносин, тобто близько чотирьох років. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Також суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем та його представником доведено факт ухилення матері [PERSON] від виконання своїх материнських обов`язків відносно синів [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідач зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх здоров`ям, вихованням, з дітьми не спілкується та проживає окремо від них вже тривалий час, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток синів як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав та визначення місця проживання дітей з батьком підлягають задоволенню. Що стосується висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 11 травня 2023 року № 104 «Про недоцільність визначення місця проживання дітей та затвердження висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав», відповідно до якого уповноважений орган вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а також вважає за недоцільне позбавити батьківських прав матір [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , то суд, дослідивши його, приходить до наступного висновку. Так, згідно з ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Кодексу суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається з вищевказаного висновку органу опіки та піклування, то зміст такого є суперечливим. Так, орган опіки та піклування зазначаючи, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] , який їх утримує, піклується про них, цікавиться їх навчанням і вихованням, тоді як мати дітей [PERSON] з 2019 року не цікавиться життям дітей, робить висновок про недоцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком та недоцільність позбавлення матері батьківських прав. Посилання на Акт обстеження умов проживання від 28 квітня 2023 року, що підтверджує присутність матері [PERSON] в Україні за місцем її реєстрації, не вказує на постійну чи хоча б періодичну присутність матері у житті дітей та має одноразовий характер. Вказана обставина не може бути прямим та однозначним доказом виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. До того ж, з вищевказаного висновку вбачається, що 23 березня 2023 року відповідач [PERSON] зверталася до органу опіки та піклування із заявою, якою підтверджувала факт проживання дітей з батьком, оскільки вона знаходиться за кордоном; не заперечила проти позбавлення її батьківських прав та просила провести засідання комісії за її відсутності. Вказане, на думку суду, свідчить про байдуже ставлення відповідача [PERSON] до вирішення питання про позбавлення її батьківських прав відносно двох малолітніх синів. Зміст висновку зводиться виключно до викладу позовних вимог, характеристик дітей за місцем навчання та характеристики позивача, проте не містить характеристики відповідача, відомостей про її дохід, а також інших доказів, які б свідчили про те, що така не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей. Разом з цим, у ході розгляду даної справи було встановлено, що відповідач [PERSON] взагалі не бере ні матеріальної, ні будь-якої іншої участі у вихованні своїх малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] ; на момент розгляду справи не спілкується з дітьми, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам малолітніх дітей, а тому не погоджується з ним та не бере його до уваги в частині визначення місця проживання малолітніх дітей та позбавлення матері батьківських прав. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітніх дітей суд зазначає таке. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до загальних норм права обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які проживають окремо від дитини (ст. 180, 181 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач просив суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вимоги чинного законодавства України, обставини справи, майновий стан позивача, відсутність у суду відомостей про неможливість сплати відповідачем аліментів, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі по 1 073,60 грн сплаченого судового збору за позовними вимогами про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. Оскільки за позовною вимогою про стягнення аліментів позивач у порядку п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому такий у розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved