Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

06.11.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 23.07.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оратівського районного управління юстиції у Вінницькій області зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, актовий запис №22. Поряд з цим, [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Спільне життя між сторонами не склалося, оскільки позивач та відповідач мають різні погляди на життя, сімейні відносини, обов`язки та ведення спільного господарства, втратили почуття взаєморозуміння, відносно позивача було вчинено домашнє насильство, фактичні відносини між сторонами припинені з 20.09.2021. Окрім того, малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, тоді як відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку щодо утримання дитини. За вказаних обставин, [PERSON] просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 09.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 141/814/23 та призначено розгляд справи на 12.12.2023. 28.11.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Панасюк Н.А. від 28.11.2023 на виконання вимог ухвали суду від 09.11.2023 про приєднання доказів до матеріалів справи. Як убачається зі змісту клопотання [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України та займає посаду оператора у військовій частині [NUMBER] , на праві власності у якого є об`єкт нерухомого майна, а саме земельна ділянка для садівництва площею 0,12 га. Також на праві власності у відповідача перебуває два автомобілі, один з яких купувався для здійснення операції в зоні проведення бойових дій. На утриманні у відповідача знаходиться неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , та непрацездатна мати [PERSON] . Відповідач зазначив, що фактично шлюбні відносини припинилися у вересні 2023 року, а не з 20 вересня 2021 року, як вказала позивач у позовній заяві. Окрім того, [PERSON] вказав, що ніколи не вчиняв домашнього насильства відносно [PERSON] , а щодо доводів позивача з приводу ненадання ним коштів для потреб сім`ї повідомив, що у період з травня 2023 по листопад 2023 перерахував на рахунок [PERSON] кошти у сумі 56700,00 грн, а також надавав [PERSON] кошти готівкою у загальному розмірі 79000,00 грн. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 12.12.2023 не з`явилася. При цьому, 12.12.2023 до суду надійшла заява позивача від 12.12.2023, у якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, шлюб розірвати, розгляд справи здійснювати без її участі, а також після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце судового засідання, в судове засідання 12.12.2023 не з`явився. При цьому, у клопотанні від 28.11.2023 представник відповідача адвокат Панасюк Н.А. просила розгляд справи проводити без участі відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 23.07.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану служби Оратівського районного управління юстиції у Вінницькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 22. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.07.2015 у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 355860480, сформованого 24.11.2023, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 0523155000:02:005:0032, тип об`єкта земельна ділянка. Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 19.07.2023, [PERSON] є власником транспортного засобу «ВАЗ 210994», д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.10.1983, [INFO] народився [PERSON] , у графі «Батько» зазначено [PERSON] , у графі «Мати» - [PERSON] . Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 22.05.2006, [PERSON] є пенсіонером за віком, термін дії пенсійного посвідчення довічно. Окрім того, як убачається із платіжних інструкцій, за період з 11.05.2023 по 04.11.2023, [PERSON] здійснював перерахування коштів на рахунок [PERSON] у розмірі 56700,00 грн, а також здійснював операції по зняттю готівки. Також згідно довідки про доходи № 350/102/7/404/пс від 16.11.2023, виданої ВЧ [NUMBER] , [PERSON] займає посаду оператора, його загальний дохід за період з травня 2023 по жовтень 2023 склав 412346,14 грн Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд зазначає наступне. В статті 51\~Конституції України зазначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 1 ст.\~55\~СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин 3, 4 ст.\~56\~СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вирішуючи у відповідності до ст.\~111\~СК України питання про необхідність вжиття заходів щодо примирення подружжя, суд враховує, що закріплена у цій статті норма є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (61-3235св19). Враховуючи вище зазначені положення законодавства та судової практики, а також установлені у справі обставини, суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. Отже, з огляду на те, що між сторонами шлюбні відносини фактично припинені та шлюб носить лише формальний характер, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, а тому шлюб підлягає розірванню. Також відповідно до ч. 2 ст.\~51\~Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Згідно положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН\~«Про права\~дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 8 Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7\~СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст. 179\~СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Як вбачається з частини 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст. 182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Постановою Пленуму Верховного Суду\~України від\~15.05.2006\~№ 3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 191\~Сімейного кодексу\~України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом установлено, що домовленість між сторонами щодо утримання неповнолітньої дитини не досягнута, а тому право позивача на отримання від відповідача аліментів підлягає захисту. Суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, який відповідно до ч. 2 ст. 182\~СК України не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини,\~а також\~той факт,\~що відповідач працездатного віку та може надавати матеріальну допомогу. За вказаних фактичних обставин справи № 141/814/23, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, а також визнання позову відповідачем, суд доходить висновку, що розумним та справедливим розміром стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини відповідача є 1/4 частки від його доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно частин 1-2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з урахуванням визнання позову відповідачем, на підставі ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн, а решта 50 відсотків судового збору підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Також згідно ст.\~141\~ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved