Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання ордеру недійсним, скасування свідоцтва про право власності. З урахуванням поданої 28.01.2022 року письмової заяви про зміну предмету позову просив суд: 1/. Ордер № 015670 серія Б від 09.11.2018 виданий виконуючим обов`язки голови районної державної адміністрації [PERSON] на ім`я [PERSON] з сім`єю з 2- х осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 14,60 кв.м. за адресою [ADDRESS] - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 18.12.2018 на кімнату 106, видане відділом приватизації державного житлового фонду УЖКГ Деснянської РДА на підставі оспорюваного ордеру. 2/. Ордер №5 від 27 вересня 2012 року на заселення на 2 л/м в гуртожиток по [ADDRESS] , виданий [PERSON] Відкритим акціонерним товариством (ВАТ) «Київоздоббуд» на підставі спільного рішення керівництва (адміністрації) профспілкового комітету від 25 вересня 2012 року - визнати недійним. Мотивував вимоги позову тим, що 08 квітня 2019 року Київською міською прокуратурою №3 відкрито кримінальне провадження № 42019101030000097 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 ККУ, яким встановлено, що службові особи Деснянської РДА використовуючи становище всупереч інтересам служби приймають рішення про видачу ордерів на нежитлові (допоміжні) приміщення житлового будинку по [ADDRESS] , що перебувають в спільній власності співвласників багатоквартирного будинку, чим завдали тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян. В грудні 2019 року до Деснянського районного суду м. Києва позивачем було подано позов до в.о. голови Деснянської РДА [PERSON] про визнання дій незаконними та скасування розпорядження. Проте рішенням суду від 30 липня 2021 року (справа №754/17495/19 суддя Бабко В.В.) у позові відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд дійшов висновку, що позивач обрав неправильний спосіб захисту оскаржуючи розпорядження, а не ордер, як документ про вселення. З матеріалів зазначеного судового провадження йому стало відомо, що 09.11.2018 посадовою особою виконувачем обов`язки голови районної державної адміністрації [PERSON] видано ордер № 015670 серія Б на чужий для РДА будинок, на допоміжне приміщення, яке згідно закону перебуває в приватній (спільній сумісній) власності співвласників цього будинку. На підставі цього ордеру допоміжне приміщення буфету, якому в 2014 році був присвоєний трьохзначний номер 106, було приватизовано та відчужено у приватну власність [PERSON] (малолітній донці [PERSON] ). Позивач вважає, що видача ордеру № 015670 серії «Б» від 09.11.2018 відбулась незаконно в результаті неправомірних дій службової особи відповідачки [PERSON]. та співвідповідача при вирішенні питання про надання жилого приміщення, що призвело до порушення прав інших громадян, у тому числі позивача, а тому спірний ордер підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Як вбачається з висновку прокуратури Деснянського району м. Києва від 03.06.2014 щодо правового статусу приміщень першого поверху та листа Деснянської РДА від 12.09.2014 №102/03/11-6095 за підписом Відповідача - 1, всі приміщення розташовані на першому поверсі гуртожитку с нежитловими і відносяться до допоміжних приміщень, які передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у гуртожитках і окремо приватизації не підлягають, як місця загального користування. Отже, дане приміщення є спільною сумісною власністю власників житлових приміщень, а тому його відчуження на підставі вказаного ордеру, суперечить статті 10 Закону України № 2482, ст. 382 ЦК України та порушує житлові права співвласників цього будинку у томі числі і позивача, як власника житлового приміщення №408. Окрім зазначеного Відповідач -1, як посадова особа Деснянської РДА, не мала права розпоряджатись вказаним об`єктом нерухомого майна, зокрема видавати ордери, оскільки багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] на виконання закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та закону України №2866-111 «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» на підставі свого ж Розпорядження ДРДА від 05.10.2016 №571 переданий на баланс ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», а отже з цього часу не належав до сфери управління Деснянської РДА. Таким чином для видачі оспорюваного ордеру від 09.11.2018 серії Б, Відповідач-1 не мала жодних правових підстав. Спірний ордер видано всупереч ст. 58 ЖК УРСР, ст. 382 ЦК України, ст. 10 ЗУ №2482 з очевидним порушенням житлових прав співвласників цього приміщення, у тому числі позивача внаслідок неправомірних дій Відповідача-1, та співвідповідача. 09 жовтня 2021 року з відзиву Відповідача -1, позивачу стало відомо, що заселення Відповідача-2 у спірне приміщення (що здавалось в експлуатацію як буфет) відбулось на підставі ордеру №5 від 27 вересня 2012 року на заселення на 2 л/м (ліжко/місця) в гуртожиток по [ADDRESS] виданого Відповідачу -2 [PERSON] відкритим акціонерним товариством (ВАТ) «Київоздоббуд» на підставі спільного рішення керівництва (адміністрації) профспілкового комітету від 25 вересня 2012 року (протокол №11). Проте вказаний ордер є також недійсним, з тих самих підстав, що й ордер Відповідача-1, оскільки не міг видаватись на нежиле (допоміжне) приміщення загального користування, що вказує на неправомірність дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення з порушенням прав інших громадян користувачів спірного приміщення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд. 12.10.2021 р. до суду надійшов письмовий відзив від представника Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в якому зазначає, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] вимагає у судовому порядку визнати недійсним ордер на право зайняття кімнати [ADDRESS] , виданий Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON] та скасувати відповідне свідоцтво про право власності на житло. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує приналежністю кімнати за вищевказаною адресою до числа допоміжних приміщень, які передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у гуртожитках, і окремо приватизації не підлягають, як місця загального користування. В обґрунтування заперечень вважає за необхідне послідовно навести обставини та підстави, за яких на ім`я малолітньої [PERSON] , 2007 р.н. органом приватизації було видане свідоцтво про право власності на житло, оскаржуване [PERSON] у межах заявленого позову. Маючи на меті приватизувати кімнату [ADDRESS] , [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] , 2007 р.н., від імені та в інтересах якого діяла її мати, [PERSON] (батько - [PERSON] - помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть) 07.12.2018 звернулись до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в Києві державної адміністрації з відповідною заявою, до якої додали всі необхідні документи, перелік яких визначений Законодавцем. Одночасно Відповідачем 2 була подана нотаріально засвідчена заява про відмову від участі у приватизації займаної кімнати і здійснення приватизації лише на ім`я малолітньої доньки Відповідача 2, [PERSON] , 2007 р.н. Таким чином, бажання [PERSON] разом з її малолітньою донькою [PERSON] приватизувати займане ними житло є правомірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства України. Звернення [PERSON] і малолітньої [PERSON] , 2007 р.н. від імені та в інтересах якого діяла її мати [PERSON] та додані до нього документи були розглянуті посадовими особами Відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у визначений Законом строк. За результатами розгляду та на підставі відповідних норм діючого Законодавства України, органом приватизації були видані: розпорядження від 18.12.2018 № 347 про приватизацію кімнати [ADDRESS] та відповідне Свідоцтво про право власності на житло, оскаржуване в межах даного позову. Відповідно до вказаного вище свідоцтва про право власності на житло, малолітній [PERSON] на праві приватної власності належить кімната [ADDRESS] . За врахуванням викладеного, здійснюючи приватизацію кімнати [ADDRESS] , Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як орган приватизації, діяло в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, як того вимагає частина 2 статті Конституції України. З огляду на вищевикладене, Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними. 18.10.2021 року від позивача у справі надійшли письмові заяви про залучення до участі в справі як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] 11.10.2021 року від представника відповідача (в.о. голови Деснянської РДА в м. Києві) до суду надійшов письмовий відзив в якому зазначено наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, у статусі відповідача 1 за заявленими позовними вимогами, позивач зазначає [PERSON]. , як виконуючу обов`язки голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, вказуючи, що нею «... видано ордер № 015670 серія Б на чужий для РДА будинок, на допоміжне приміщення, яке згідно закону перебуває в приватній (спільній сумісній) власності співвласників цього будинку...». Такі доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи і повністю спростовуються відповідними документальними доказами. Зокрема, [PERSON] з 03.06.2014 обіймала посаду заступника голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.06.2014 № 256-к «Про призначення [PERSON]. ». Суб`єктом видачі ордеру на жиле приміщення, оскаржуваного в межах заявленого позову є Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень, що підтверджується розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 26.10.2018 № 579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку», що є правовою підставою для видачі ордеру. [PERSON]. підписала зазначене розпорядження та ордер на жиле приміщення, оскаржуваний у межах заявленого позову, як виконуюча обов`язки голови райдержадміністрації, на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.10.2018 № 140-к «Про відпустку Заболотного Г.В. , яким на неї було покладене виконання обов`язків голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на період перебування голови райдержадміністрації Заболотного Г. у щорічній відпустці. Отже, доводи Позивача про те, що «...видача ордеру № 012670 серії «Б» від 09.11.2018 відбулась незаконно, в результаті неправомірних дій службової особи [PERSON] » не відповідають фактичним обставинам справи. Із зазначеного вбачається, що оскаржуваний в межах даного позову ордер, підписаний [PERSON] , як посадовою особою органу державної влади, у той час, як суб`єктом його видачі є Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень. Відтак, належним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним вищезгаданого ордеру є саме орган державної влади, що його видав, а не особа, яка підписала його в силу виконання своїх посадових обов`язків. Крім того, питання щодо видачі [PERSON] та іншим мешканцям гуртожитку за вищевказаною адресою ордерів на право зайняття відповідних кімнат було розглянуте на засіданні наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій при Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації, яке відбулось 18.10.2018. За результатами розгляду зазначеного питання, членами наглядової ради шляхом голосування (одноголосно) було прийняте рішення рекомендувати громадській комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації видати [PERSON] ордер на займане нею житлове приміщення у гуртожитку - кімнату № 106 . Окрім того, питання щодо видачі [PERSON] ордеру на зайняття кімнати [ADDRESS] на підставі її відповідного звернення було розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, яке відбулось 25.10.2018. За результатами розгляду зазначеного звернення, членами громадської комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації шляхом голосування (одноголосно) було прийняте рішення видати [PERSON] ордер на право зайняття з родиною з 2-х осіб - вона та малолітня дочка [PERSON] ) кімнати [ADDRESS] . Крім того, позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо видачі Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON] ордеру та свідоцтва, отже оскаржувані в межах заявленого ним позову, документи не породжують для позивача права на захист, тобто права на звернення до суду з даним цивільним позовом. Також, відповідно до Технічного паспорта, виготовленого Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.07.2018 на кімнату [ADDRESS] , зазначена кімната розташована на І поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з однієї кімнати, жилою площею 14,6 кв. м., тобто належить саме до числа жилих приміщень. Щодо правових підстав видачі ордерів на жилі приміщення Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією та приватизації кімнати за вищевказаною адресою, то РДА діяла в межах та у спосіб, передбачені Конституцією України та Законами України, як того вимагає частина 2 статті 19 Конституції України. У зв`язку із викладеним вище просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 19.10.2021 року до суду надійшло письмове клопотання від представника відповідача (в.о. голови Деснянської РДА в м. Києві) [PERSON]. про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію. 30.11.2021 року до суду надійшло письмове клопотання позивача про витребування доказів у справі. 14.12.2021 року до суду надійшло письмове клопотання від позивача про залучення до участі в справі співвідповідача - начальника відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Романюк Т.Г. Ухвалами суду від 14.12.2021 року, що занесені до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] , в якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] та про витребування доказів, а також клопотання представника відповідача про залучення до участі в справі в якості третьої особи Деснянську РДА в м. Києві. 23.12.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в яких зазначає, що позовні вимоги [PERSON] є надуманими, необґрунтованими та безпідставними в зв`язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні. 28.01.2022 року до суду надійшла письмова заява від позивача про зміну предмету позову. 13.05.2022 року до суду надійшли витребувані судом докази у вигляді належним чином завіреної копії облікової справи на [PERSON] 18.05.2022 року від позивача у справі до суду надійшло письмове клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ВАТ «КИЇВОЗДОББУД». 18.05.2022 року до суду надійшло письмове клопотання від представника [PERSON] про залучення до участі в справі неповнолітню [PERSON] в якості співвідповідача, враховуючи, що вона є неповнолітньою, просив залучити до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві. Ухвалою суду від 15.05.2022 року, що занесена до протоколу судового засідання залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві. Ухвалою суду від 15.05.2022 року, що занесена до протоколу судового засідання залучено до участі в справі в якості співвідповідача ВАТ «КИЇВОЗДОББУД». 18.05.2022 року на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів до суду надійшли докази у вигляді належним чином завірених копій розпоряджень Деснянської РДА в м. Києві. 14.07.2022 року на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів до суду надійшли докази у вигляді належним чином завіреної копії приватизаційної справи від 18.12.2018 року. 01.08.2022 року до суду надійшло письмове клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ПАТ «ХК «Київміськбуд». Ухвалою суду від 01.08.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі в справі в якості співвідповідача ПАТ «ХК «Київміськбуд». 10.11.2022 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника ПАТ «ХК`Київміськбуд» в якому представник просив виключити ПАТ зі складу співвідповідачів, оскільки немає відношення до видачі ордерів. 23.01.2023 року від позивача у справі до суду надійшло письмове клопотання в якому просив суд про виключення з кола відповідачів ПАТ «ХК`Київміськбуд». Ухвалою суду від 23.01.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання виключено ПАТ «ХК`Київміськбуд» з кола відповідачів у справі. 03.02.2023 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідача Деснянської РДА в м. Києві в якому зазначено наступне. Деснянським районним судом м. Києва розглянута цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] (в. о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації), співвідповідач: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дій незаконними та скасування розпорядження. Предметом оскарження у вищевказаній цивільній справі було розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.10.2018 № 579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку», на підставі якого відповідачу 2 [PERSON] був виданий Ордер, оскаржуваний у межах даного позову. Своїм рішенням від 30.07.2021 Деснянський районний суд м. Києва повністю відмовив [PERSON] у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права. Зокрема, відповідно до вказаного судового рішення, [PERSON] не було доведено порушення його прав, свобод та інтересів оскаржуваним розпорядженням Деснянської районної в місті державної адміністрації. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, [PERSON] оскаржив його до суду апеляційної інстанції у порядку, визначеному відповідними нормами Цивільного процесуального кодексу України, шляхом внесення апеляційної скарги. Розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] , Київський апеляційний суд постановою від 09.12.2021 залишив її без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2021 - без змін, виснувши серед іншого, що [PERSON] тривалий час на законних підставах мешкає у кімнаті № 106 гуртожитку за вищевказаною адресою і не може бути позбавлена без законних підстав житлових прав, і, як наслідок - права на приватизацію займаного нею житлового приміщення. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, у статусі Відповідача 1 за заявленими позовними вимогами, [PERSON] зазначає [PERSON] , як виконуючу обов`язки голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, вказуючи, що нею «... видано ордер № 015670 серія Б на чужий для РДА будинок.." Суб`єктом видачі ордеру на жиле приміщення, оскаржуваного в межах заявленого позову є Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень, що слідує зі змісту розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 26.10.2018 № 579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку», що є правовою підставою для видачі Ордеру. Відтак, належним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним Ордеру є саме орган державної влади, що його видав, а не особа, яка підписала його в силу виконання своїх посадових обов`язків. Також позивач [PERSON] не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо видачі Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON] . Ордеру та Свідоцтва, отже оскаржувані в межах заявленого ним позову, документи не зачіпають інтересів Позивача та не породжують права на захист, тобто права на звернення до суду з даним цивільним позовом. Крім того, кімната [ADDRESS] належить до числа жилих приміщень, що підтверджується Технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.07.2018 на кімнату [ADDRESS] . Щодо правових підстав видачі ордерів на жилі приміщення Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією таприватизації кімнати за вищевказаною адресою, то Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація діяла у відповідності до діючих на той час норм діючого законодавства України, Конституції України, таким чином вважає, що позивач [PERSON] належним чином не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим заявлені ним позовні вимоги задоволенню не підлягають. 10.03.2023 року до суду надійшла письмова відповідь позивача на відзиви на позов представників відповідачів [PERSON] та Деснянської РДА в м. Києві в якій він зазначив про те, що належним і допустимим доказом щодо правового статусу спірного приміщення є експлікації до первинної технічної документації від 20.04.1972 р. згідно якої, спірне приміщення є підсобним (допоміжним) приміщенням загального користування (буфет) і правовий статус цього приміщення не змінився його самовільним переобладнанням, що підтверджується у тому числі листом БТІ м. Києва від 23.11.2018 року. Доказом зміни правового статусу допоміжного приміщення може бути лише акт введення гуртожитку в експлуатацію як новозбудоване майно або ж акт введення в експлуатацію за наслідками реконструкції житлових чи допоміжних приміщень. Ухвалою суду від 10.03.2023 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 30.11.2023 року, що занесена до протоколу судового засідання за клопотанням позивача виключено Управління ЖКГ з кола учасників справи (відповідачів). Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, зазначила, що все життя пропрацювала муляром, житла у неї не було. Оскільки довгий час проживала в спірній кімнаті з маленькою дитиною, звернулася до керівництва за допомогою в наданні їй житла. Зібравши всі документи, які були необхідні їй в подальшому було видано ордер на право зайняття кімнати в гуртожитку, яку в подальшому було приватизовано. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Представник відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Представник відповідача ВАТ «Київздоббут» в судове засідання не з`явився, у своєму письмовому відзиві просив суд проводити розгляд справи без його участі. Відповідачка у справі начальник відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської РДА в м. Києві Романюк Т.Г. в судове засідання не з`явилася, просила в своїй заяві до суду проводити розгляд справи без її участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім"ї Деснянської РДА в м. Києві в судове засідання не з"явився, в своїй письмовій заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази та на обставини, які викладені в позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази та на обставини, які викладені в позовній заяві. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вислухавши учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так позивач звернувся з позовом та просить у судовому порядку визнати недійсним ордер від 09.11.2018 № 015670 серії Б на жиле приміщення у гуртожитку - кімнату [ADDRESS] (далі - Ордер), виданий [PERSON]. , як в. о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на ім`я [PERSON] та скасувати свідоцтво про право власності від 18.12.2018 на кімнату № 106 (далі - Свідоцтво), видане відділом приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки вважає що вказаними Ордером та Свідоцтвом порушені житлові права Позивача та інших співвласників гуртожитку [ADDRESS] . Щодо розпорядчого документу, на підставі якого виданий ордер на жиле приміщення, оскаржуваний у межах заявленого позову. Деснянським районним судом м. Києва розглянута цивільна справа №754/17495/19 за позовом [PERSON] до [PERSON]. (в. о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації), співвідповідач: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дій незаконними та скасування розпорядження. Предметом оскарження у вищевказаній цивільній справі було розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.10.2018 № 579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку» на підставі якого відповідачу 2 [PERSON] був виданий Ордер, оскаржуваний у межах даного позову. Своїм рішенням від 30.07.2021 (т. 1 а. с. 165-173) Деснянський районний суд м. Києва повністю відмовив [PERSON] у задоволенні позовних вимог у зв`язку із відсутністю порушеного права. Зокрема, відповідно до вказаного судового рішення, позивачем не було доведено порушення його прав, свобод та інтересів оскаржуваним розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] , Київський апеляційний суд постановою від 09.12.2021 (т. 1 а. с. 244-250) залишив її без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2021 - без змін, зазначивши серед іншого, що [PERSON] тривалий час на законних підставах мешкає у кімнаті № 106 гуртожитку за вищевказаною адресою і не може бути позбавлена без законних підстав житлових прав, і, як наслідок - права на приватизацію займаного нею житлового приміщення. Постанова Київського апеляційного суду від 09.12.2021 Позивачем у порядку, встановленому відповідними нормами Цивільного процесуального кодексу України до суду касаційної інстанції не оскаржувалась. У контексті спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду у цивільній справі, наведені вище рішення судів першої та апеляційної інстанцій заслуговують на увагу суду, оскільки ними встановлені обставини, що мають істотне значення для прийняття судом законного, справедливого та обґрунтованого рішення за результатом розгляду даної цивільної справи та не підлягають доказуванню на підставі частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до положень якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо суб`єктного складу цивільної справи, визначеного Позивачем. Як вбачається зі змісту позовної заяви у статусі Відповідача - 1 за заявленими позовними вимогами [PERSON] зазначає [PERSON]. , як виконуючу обов`язки голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, вказуючи, що нею «... видано ордер № 015670 серія Б на чужий для РДА будинок, на допоміжне приміщення, яке згідно закону перебуває в приватній спільній сумісній) власності співвласників цього будинку. ...». Так судом було встановлено, що [PERSON]. з 03.06.2014 р. обіймала посаду заступника голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.06.2014 № 256-к «Про призначення [PERSON]. » (т. 1 а.с. 181). Суб`єктом видачі ордеру на жиле приміщення, оскаржуваного в межах заявленого позову, є Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень, що слідує зі змісту розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.10.2018 №579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку» (далі - Розпорядження) (т. 1 а. с. 182-183), що є правовою підставою для видачі Ордеру. [PERSON]. підписала зазначене розпорядження та ордер на жиле приміщення, оскаржуваний у межах заявленого позову, як виконуюча обов`язки голови райдержадміністрації, на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.10.2018 № 140-к «Про відпустку Заболотного Г.В. » (т. 1 а. с. 184), яким на неї було покладене виконання обов`язків голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на період перебування голови райдержадміністрації Г. Заболотного у щорічній відпустці. З наведеного вбачається, що оскаржуваний в межах даного позову Ордер, підписаний [PERSON]. , як посадовою особою органу державної влади, у той час, як суб`єктом його видачі є Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень. Відтак, належним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним Ордеру є саме орган державної влади, що його видав, а не особа, яка підписала його в силу виконання своїх посадових обов`язків. За таких обставин, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначив відповідачем особу, яка не є носієм спірних прав/обов`язків, тобто неналежного відповідача. За своїм правовим змістом стаття 175 Цивільного процесуального кодексу України наділяє позивача правом визначати відповідача за пред`явленими ним позовними вимогами. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (17 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18,ЄДРСРУ № 73469613). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.12.2019 (справа №724/716/16-а) (далі - Постанова). Зокрема, у вказаній Постанові Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності (пункт 27 Постанови). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що пред`явлення позовних вимог [PERSON] до неналежного відповідача - [PERSON]. є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у відповідній частині. Судом також було встановлено, що питання щодо видачі відповідачу [PERSON] та іншим мешканцям гуртожитку за вищевказаною адресою ордерів на право зайняття відповідних кімнат, було розглянуте на засіданні Наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій при Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації, що відбулось 18.10.2018. За результатами розгляду зазначеного питання, членами Наглядової ради шляхом голосування (одноголосно) було прийняте рішення, рекомендувати громадській комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації видати [PERSON] ордер на займане нею житлове приміщення у гуртожитку - кімнату № 106 (т. 1 а. с. 185). Також питання щодо видачі [PERSON] ордеру на зайняття кімнати [ADDRESS] на підставі її відповідного звернення було розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, що відбулось 25.10.2018. За результатами розгляду зазначеного звернення, членами громадської комісії з житлових питань Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації шляхом голосування (одноголосно) було прийняте рішення видати [PERSON] ордер на право зайняття з родиною з 2-х осіб (вона та малолітня дочка, [PERSON] ) кімнати [ADDRESS] (т. 1 а. с. 186). Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги про визнання недійсним ордеру № 015670 серії Б на право зайняття кімнати № 106 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та скасування відповідного свідоцтва про право власності на житло, виданих Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, пред`явлені позивачем як фізичною особою. Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в Конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.11р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту об`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, спільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом, охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для об`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право» має один і той же зміст. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час удового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.15р. у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 у справі № 21 -438а 12, від 10.04.12р. у справі №21-1115во 10, а також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.07.2017 року у справі №826/8161/16, від 26.10.2020 року у справі №826/2706/15. Саме по собі порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо видачі Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією відповідачу [PERSON] та її неповнолітній донці ордерів та свідоцтва про право власності, отже оскаржувані в межах заявленого ним позову, документи не зачіпають інтересів Позивача та не породжують права на захист, тобто права на звернення до суду з даним цивільним позовом. Щодо приналежності кімнати [ADDRESS] до числа жилих приміщень. Позивачем до суду було подано лист Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.09.2014 № 102/03/11-6095 та лист прокуратури Деснянського району м. Києва від 03.06.2014 № 1863 вих. 14, як на докази того, що кімната [ADDRESS] , є допоміжним приміщенням. Однак, вказані вище листи не відносяться до технічної документації, що характеризує приміщення, визначаючи його статус, як житловий або як не житловий. Єдиним документом, що визначає статус приміщення, ідентифікуючи його, як житлове або нежитлове, є технічний паспорт на приміщення, виготовлений спеціалістами фахової установи, яка має відповідні дозвільні документи, зокрема ліцензію, на проведення робіт з виготовлення технічної документації. Відповідно до Технічного паспорту, виготовленому Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.07.2018 на кімнату [ADDRESS] (т. 1 а. с. 187-188) зазначена кімната розташована на І поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з однієї кімнати жилою площею 14,6 кв. м. Таким чином, приналежність кімнати [ADDRESS] саме до числа жилих приміщень підтверджена відповідними документальними доказами. Крім того, Київський апеляційний суд у своїй постанові від 09.12.2021 (цивільна справа № 754/17495/19 за позовом [PERSON] до [PERSON]. (в. о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації), співвідповідач: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дій незаконними та скасування розпорядження, повністю підтримав наведену вище правову позицію, зазначивши у своєму рішенні про те, що кімната [ADDRESS] є саме житловим приміщенням, а не нежилим або допоміжним, як стверджує позивач. Отже, посилання Позивача на рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 щодо офіційного тлумачення ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суд до уваги не бере, оскільки його дія поширюється виключно на допоміжні приміщення, до числа яких кімната [ADDRESS] не належить. Згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України). Щодо правових підстав видачі ордерів на жилі приміщення Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією. Як зазначила в судовому засіданні представник відповідача, приймаючи рішення про видачу Відповідачу 2 ордеру № 015670 серії Б на кімнату [ADDRESS] , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація діяла у відповідності до наведених нижче норм діючого законодавства України та виходила з наступного. Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Діяльність районних в місті Києві державних адміністрацій обмежена нормами законів України «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про місцеві державні адміністрації», розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 27.01.2011 № 95 «Про повноваження районних в місті Києві державних адміністрацій», а також іншими відповідними рішеннями Київської міської ради та розпорядженнями її виконавчого органу - Київської міської державної адміністрації. Отже, районні в місті Києві державні адміністрації здійснюють виконавчу владу на території відповідного району міста Києва згідно з нормами діючого законодавства України, а також за дорученням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) реалізують повноваження, надані цьому органу положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства та рішеннями Київської міської ради. Відповідно до пункту 1 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами діючого законодавства України. Зокрема, згідно з пунктом 13 Додатку 4 до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», одним з делегованих повноважень є видача ордерів на заселення жилої площі. За змістом статті 129 Житлового кодексу Української PCP, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Пунктом 3 Рішення Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» зі змінами, внесеними до нього Рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 № 473/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» (т. 1 а. с. 189-191), районним в місті Києві державним адміністраціям делеговано право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. З наведеного вбачається, що отримання мешканцем гуртожитку ордеру на жиле приміщення передбачає обов`язкову наявність наступних складових: постійне проживання у гуртожитку, реєстрація у гуртожитку за місцем проживання, перебування особи на обліку для поліпшення житлових умов. Як встановлено судом при розгляді справи, відповідач [PERSON] була заселена до гуртожитку за вищевказаною адресою на підставі ордеру № 5 на заселення в гуртожиток, виданого ВАТ «Київоздоббуд» 27.09.2012 р. на підставі спільного рішення керівництва (адміністрації) профспілкового комітету від 25.09.2012 № 11 (т. 1 а.с. 192). Доказами постійного проживання Відповідача 2 у гуртожитку за вищевказаною адресою є акт обстеження житлових умов від 16.10.2013 р., складений та підписаний працівниками житлово-експлуатаційної організації, на обслуговуванні якої знаходився гуртожиток - ЖЕК № 304 (т. 1 а. с. 193), а також клопотання ВАТ «Київоздоббуд» від 28.09.2012 р. (т. 1 а. с. 194) з яким Відповідач 2 перебувала у трудових відносинах. Реєстрація місця проживання Відповідача 2 у гуртожитку за вищевказаною адресою з 11.10.2012 по теперішній час підтверджується довідкою від 24.10.2017 № 102 (30) 2231 (т. 1 а. с. 195), а також відповідною відміткою у паспорті (т. 1 а. с. 196). Відповідач [PERSON] із сім`єю з 2-х осіб була прийнята на квартирний облік за місцем проживання (у Деснянському районі міста Києва) на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.10.2022 р. №648 (т. 1 а. с. 197), постійно проживала та була зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] , а також перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією видане розпорядження від 26.10.2018 № 579 «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитку» (т. 1 а. с. 182-183), пунктом 3 якого передбачена видача ордеру [PERSON] на окрему кімнату [ADDRESS] житловою площею 14,60 кв. м. З наведеного слідує, що ордер від 09.11.2018 № 015670 серії Б на право зайняття кімнати № 106 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 198), виданий Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією Відповідачеві 2 з дотриманням норм діючого законодавства України. Щодо приватизації кімнати за вищевказаною адресою. У Додатку до рішення Київради від 24.05.2012 № 596/7933 (в редакції рішення Київської міської ради від 11.02.2016 № 94/94) (т. 1 а. с. 189-191) наведений перелік гуртожитків міста Києва, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які залишено у статусі "гуртожиток" та надано дозвіл на приватизацію їх жилих приміщень. Відповідно до пункту 25 вказаного Додатку, гуртожиток по [ADDRESS] віднесений до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва. Відповідач [PERSON] , яка діяла від свого імені та як законний представник неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , маючи на меті приватизувати кімнату [ADDRESS] 06.12.2018 року звернулась до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з відповідною заявою (т. 1 а. с. 199) до якої додала всі необхідні документи, перелік яких визначений Законодавцем. Одночасно Відповідачем 2 була подана нотаріально засвідчена заява про відмову від участі у приватизації займаної кімнати і здійснення приватизації лише на ім`я дочки Відповідача 2, [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 201). Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 1 вищезазначеного Закону, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнату квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно частини 5 статті 5 вищезазначеного Закону, кожен громадянин України мас право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Звернення [PERSON] , яка діяла від свого імені та як законний представник неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та додані до нього документи були розглянуті посадовими особами Відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово - комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у визначений Законом строк. За результатами розгляду та на підставі відповідних норм діючого законодавства України, Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом приватизації були видані: розпорядження органу приватизації від 18.12.2018 № 347 про приватизацію кімнати [ADDRESS] та відповідне свідоцтво про право власності на житло, оскаржуване в межах даного позову. Окремо слід зазначити, що наведене вище розпорядження органу приватизації від 18.12.2018 № 347 про приватизацію кімнати [ADDRESS] у встановленому законом порядку не оскаржувалось і не скасовувалось. Відповідно до вказаного вище свідоцтва про право власності на житло, неповнолітній [PERSON] на праві приватної власності належить кімната [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що здійснюючи приватизацію кімнати [ADDRESS] , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган приватизації, діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, як того вимагає частина 2 статті 19 Конституції України. Таким чином, підсумовуючи все вище викладене, судом встановлено, що оскаржувані позивачем: ордер №015670 серії Б від 09.11.2018 року, виданий на ім`я відповідача [PERSON] на кімнату 106 у гуртожитку, ордер №5 від 27.09.2012 року на заселення, виданий на ім`я [PERSON] та відповідно свідоцтво про право власності від 18.12.2018 року на кімнату 106 у гуртожитку, в яких вказані особи проживають, не стосується і не пов`язане із порушенням прав, свобод чи інтересів позивача. Зокрема, позивач не має ні права власності, ні іншого речового права (користування, оренди, найму тощо) на приміщення № 106 у гуртожитку, а відтак надання ордерів мешканцям цього приміщення, які тривалий час в ньому проживають, з його послідуючою приватизацією відповідає положенням Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ніяким чином не порушує охоронюваних законом прав і інтересів позивача. Доказів зворотнього позивачем суду не надано. Безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права, внаслідок видачі спірних ордерів, оскільки вони не спричинили суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди. Суд звертає увагу, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) видачі ордерів та свідоцтва, які оскаржуються. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності видачі таких. За відсутності бодай одного випадку реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача пов`язаних з видачею спірних ордерів та свідоцтва про право власності відповідачами, відсутніми є й підстави для задоволення позову. Доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу, що нібито пов`язано із видачею спірних ордерів мешканцям гуртожитку на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з видачею указаних ордерів та свідоцтва, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, а тому не підлягають задоволенню. Щодо наданої позивачем до суду постанови Київського апеляційного суду від 19.07.2023 року, то суд не може взяти її до уваги при вирішенні цього спору, оскільки встановлені судом апеляційної інстанції обставини у своєму рішенні, не входять до предмету доказування у цій справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed