Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

30.05.2023 КП «Міський тролейбус» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування витрат з оплати навчання працівника у розмірі 27 000 грн., понесених судових витрат по оплаті судового збору в сумі 2 684 грн. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] , відповідно до Наказу (розпорядження) №377-к від 15.09.2020р. з 17.09.2020р. був прийнятий на роботу в КП «Міський тролейбус» за професією кондуктор громадського транспорту. 27.07.2020р. між КП «Міський тролейбус» та ТОВ «ЦТОР» був укладений договір №178П про надання послуг, відповідно до якого товариство надавало послуги з професійно-технічного навчання працівників підприємства з професії водій тролейбуса. Вартість навчання одного слухача складала 37\~318 грн. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладений договір №41 від 21.09.2020р., за умовами якого позивач прийняв зобов`язання організувати, забезпечити та оплатити навчання відповідача, а відповідач прийняв на себе зобов`язання перебувати з позивачем в трудових відносинах не менше 3 (трьох) років з моменту завершення навчання. Відповідно до умов договору, у випадку розірвання працівником з власної ініціативи трудових відносин з роботодавцем до закінчення навчання, або протягом 3 (трьох) років після завершення навчання, працівник зобов`язується відшкодувати роботодавцю повний розмір здійснених роботодавцем фактичних витрат на навчання. Після завершення навчання відповідач був переведений на роботу водію тролейбуса з 04.03.2021, на якій він пропрацював до 18.10.2021. Наказом (розпорядження) №259-к від 18.10.2021р. відповідач був звільнений з роботи на підприємстві за власним бажанням відповідно до\~ст. 38 КЗпП України. При звільненні, відповідач звернувся до підприємства із заявою згідно з якою виявив бажання відшкодувати частину витрат на навчання в сумі 10 318 грн, шляхом утримання цієї суми із розрахункових сум, які йому належали до виплати при звільненні, а залишок суми витрат на навчання в розмірі 27\~000 грн. він зобов`язався вносити на рахунок підприємства щомісячно, по 1 000 грн. до повного погашення боргу. Однак, до теперішнього часу, в порушення домовленості, відповідач не сплатив позивачу залишок витрат за його навчання в сумі 27 000 грн. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 07.08.2023, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07.08.2023 справу знято з розгляду на 11.10.2023. 11.10.2023 розгляд справи відкладено на 04.12.2023. 04.12.2023\~ухвалою Тернівського\~районного суду\~міста Кривого\~Рогу Дніпропетровської\~області \~призначенозаочний розгляд даної цивільної справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив та відзиву не подав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Суд, сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів, встановив, що відповідно до наказу (розпорядження) №377-к від 15.09.2020, [PERSON] з 17.09.2020 був прийнятий на роботу в КП «Міський тролейбус» , а.с. 6. 27.07.2020 між КП «Міський тролейбус» та ТОВ «ЦТОР» був укладений договір №178П про надання послуг, відповідно до якого товариство надавало послуги з професійно-технічного навчання працівників підприємства за професією «Водій тролейбуса». Згідно з додатком № 2 до договору №178П від 27.07.2020 (остаточний кошторис), вартість навчання працівника склала 37 272 грн., а.с. 7-9. 15.09.2020 відповідач звернувся до позивача із заявою про бажання здобути професію «водій тролейбуса» та просив направити його на професійно-технічне навчання до ТОВ «ЦТОР». 21.09.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір №41, за умовами якого позивач прийняв зобов`язання організувати, забезпечити та оплатити навчання відповідача, а відповідач прийняв на себе зобов`язання перебувати з позивачем в трудових відносинах не менше 3 (трьох) років з моменту завершення навчання. При цьому, згідно пункту 2.6.1 , у випадку розірвання працівником з власної ініціативи трудових відносин з роботодавцем до закінчення навчання, або протягом 3 (трьох) років після завершення навчання, працівник зобов`язується відшкодувати роботодавцю повний розмір здійснених роботодавцем фактичних витрат на навчання, а.с. 10. Згідно з платіжними дорученнями/платежами оплата за навчання, зокрема й відповідача, була здійснена позивачем на користь ТОВ «ЦТОР», а.с. 11-16. На підставі наказу №61-к від 03.03.2021, відповідача було переведено на роботу водія тролейбуса , а.с. 17 зв. б. Згідно до наказу №259-К від 18.10.2021 [PERSON] був звільнений з посади за власним бажанням, а.с. 18. 18.10.2021р. відповідач [PERSON] звернувся до підприємства із заявою, просив відшкодувати частину витрат на навчання в сумі 10 318 грн. шляхом утримання цієї суми із розрахункових сум, які йому належали до виплати при звільненні, а залишок суми витрат на навчання в розмірі 27 000 грн. він зобов`язався вносити на рахунок підприємства щомісячно по 1 000 грн. до повного погашення боргу, а.с. 18 зв.б. Відповідно до розрахунку позивача, залишок невідшкодованих відповідачем витрат на оплату навчання становить 27 000 грн. (37\~318 грн. вартість навчання 10 318 грн. утримано із розрахункових сум = 27 000 грн.). Оцінка суду. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 43 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Частиною першою\~статті 509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 610 ЦК України\~визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Поряд з цим, у п. 4, 5\~ст. 34 Закону України «Про зайнятість населення»\~зазначено, що роботодавець має право укладати з працівниками або іншими особами, які не перебувають з ним у трудових відносинах, за їх згодою договори про направлення їх до закладів освіти для професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації. Зазначеним договором на працівника або іншу особу, яка направляється на навчання, може бути покладено обов`язок відпрацювати на посаді відповідно до отриманої кваліфікації в такого роботодавця після закінчення навчання протягом погодженого сторонами строку, який повинен бути порівнянний з обов`язками, що взяв на себе роботодавець щодо оплати та строку навчання, але не більше ніж три роки. У разі відмови працівника або іншої особи відпрацювати в роботодавця протягом погодженого з ним строку, звільнення з роботи до закінчення такого строку працівник або інша особа зобов`язані відшкодувати роботодавцю витрати, пов`язані з оплатою навчання, або їх частину пропорційно відпрацьованому строку на умовах, що визначаються договором. Працівник або інша особа не зобов`язані відшкодовувати роботодавцю витрати, пов`язані з навчанням, якщо вони не стали до роботи або були звільнені з роботи з таких підстав: 1) установлення інвалідності; 2) звільнення за ініціативою роботодавця, що не пов`язане з учиненням працівником протиправних дій; 3) призов на військову службу чи направлення на альтернативну (невійськову) службу; 4) за власною ініціативою у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, колективних угод, колективного або трудового договору; 5) догляд за дитиною з інвалідністю та (або) особою з інвалідністю I групи (незалежно від причини інвалідності). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що «вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (пункти 66-68). Зазначене узгоджується із правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18). У даному випадку відповідач свої зобов`язання за договором щодо відпрацювання 3 річного періоду після навчання не виконав, тобто порушив зобов`язання. Отже, суд приходить до висновку про порушення майнових прав позивача та необхідність їх захисту в судовому порядку. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором (витрати з оплати навчання працівника) в розмірі 27 000 грн. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому слід стягнути з відповідача 2\~684 грн. судового збору, який сплачений позивачем при подачі позову, а.с. 3. На підставі ст.ст.\~203,\~207,\~215,\~509,\~526,\~527,\~530,\~610,\~611,\~626,\~638 ЦК України\~ та

Outcome: approved