Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 13 вересня 2023 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що трикімнатна квартира житловою площею 43,7 кв.м., загальною площею 63,8 кв.м., що розташована в [ADDRESS] належала [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (донька) в рівних частках, по 1/3 квартири кожному. Цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 січня 1994 року, реєстровий номер [NUMBER] , зареєстрованого в БТІ м. Маріуполя 02 червня 1995 року. Після смерті батька в 1994 році, його донька (позивач) і дружина (мати позивача) отримали свідоцтво про право на спадщину від 29 червня 1998 року, реєстровий номер 5-1945, на частку батька і чоловіка в спільному майні. Відповідно, позивач і її мати, [PERSON] , стали власниками вищевказаної квартири в рівних частках, по 1/2 частки кожна. Мати позивача померла в місті Маріуполі Донецької області [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис 695. Після смерті матері позивача відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини трикімнатної квартири, розташованої по [ADDRESS] . На дату смерті матері, позивач була зареєстрована з нею за однією адресою і фактично проживала разом з матір`ю в одній квартирі. Позивач прийняла спадщину по факту спільного проживання зі спадкодавцем на час смерті матері і відкриття спадщини і є єдиним спадкоємцем першої черги. Фактичне спільне проживання спадкодавця із спадкоємцем і її родиною підтверджується тим, що у власності позивача і її матері було дві квартири, розташованих поруч одна з іншою (блок квартир) і з`єднаних між собою - спірна трикімнатна квартира [ADDRESS] і сусідня з нею двокімнатна квартира [ADDRESS] . Іншого житла в Маріуполі родина не мала. Право власності позивача на двокімнатну квартиру [ADDRESS] підтверджується інформаційною довідкою від 07 серпня 2023 року № 341830442, в якій вказано, що квартира загальною площею 44,8 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , належить в цілому [PERSON] . До початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України позивач не зверталась до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, тому що не вважала це терміновим і не мала фінансової можливості оформити правовстановлюючі документи. Вона знала, що зможе це зробити в будь-який час. Позивач продовжувала проживати в спірній квартирі, оплачувала комунальні послуги, робила в своєму житлі ремонт, слідкувала за майном, тобто фактично прийняла спадщину і користувалась нею. Після 24 лютого 2022 року отримати свідоцтво про право на спадкове майно позивач вже не мала ніякої можливості. Вона вимушена була покинути Маріуполь у березні 2022 року практично без речей і документів, рятуючи своє життя. Її правовстановлюючі документи на належне їй майно залишились в Маріуполі і потім ймовірно були знищені вогнем. На даний час позивач не може отримати правовстановлюючі документи на своє спадкове майно без звернення до судових інстанцій. В вересні 2023 року вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері. Однак нотаріус надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 вересня 2023 року через те, що у [PERSON] відсутній оригінал документу, який підтверджує право власності її матері на 1/2 частину вищевказаної квартири і рекомендувала звернутись до суду. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Маріупольської міської ради про визнання права власності. Ухвалою судді від 14 листопада 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено вищевказану справу до розгляду по суті. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що трикімнатна квартира житловою площею 43,7 кв.м., загальною площею 63,8 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , належала [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (донька) в рівних частках, по 1/3 квартири кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.01.1994 року, реєстровий номер [NUMBER] , зареєстрованого в БТІ м.Маріуполя 02.06.1995 року. Після смерті батька в 1994 році, його донька [PERSON] і дружина [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину від 29.06.1998 року, реєстровий номер 5-1945, на частку батька і чоловіка в спільному майні. Відповідно, позивач і її мати, [PERSON] , стали власниками вищевказаної квартири в рівних частках, по 1/2 частки кожна. [PERSON] померла в місті Маріуполі Донецької області [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис 695. Після смерті матері Позивача відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини трикімнатної квартири, розташованої по [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України, - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1268, 1270 ЦК України, - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На дату смерті матері, Позивач була зареєстрована з нею за однією адресою і фактично проживала разом з матір`ю в одній квартирі. Позивач прийняла спадщину по факту спільного проживання зі спадкодавцем на час смерті матері і відкриття спадщини і є єдиним спадкоємцем першої черги. Фактичне спільне проживання спадкодавця із спадкоємцем і її родиною підтверджується тим, що у власності позивача і її матері було дві квартири, розташованих поруч одна з іншою (блок квартир) і з`єднаних між собою - спірна трикімнатна квартира [ADDRESS] і сусідня з нею двокімнатна квартира [ADDRESS] . Іншого житла в Маріуполі родина не мала. Право власності Позивача на двокімнатну квартиру [ADDRESS] підтверджується інформаційною довідкою від 07.08.2023 року, номер 341830442, в якій вказано, що квартира загальною площею 44,8 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , належить в цілому [PERSON] . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Нормами статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно або майнові права, як обтяжені, або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за виданням йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Як зазначає позивач, до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України позивач не зверталась до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, тому що не вважала це терміновим і не мала фінансової можливості оформити правовстановлюючі документи. Вона знала, що зможе це зробити в будьякий час. Позивач продовжувала проживати в спірній квартирі, оплачувала комунальні послуги, робила в своєму житлі ремонт, слідкувала за майном, тобто фактично прийняла спадщину і користувалась нею. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Після 24.02.2022 року отримати свідоцтво про право на спадкове майно позивач вже не мала ніякої можливості. Вона вимушена була покинути Маріуполь у березні 2022 року, практично без речей і документів, рятуючи своє життя. Її правовстановлюючі документи на належне їй майно залишились в Маріуполі і потім ймовірно були знищені вогнем. Згідно з абз.2 п.23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У вересні 2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері. Нотаріусом була заведена спадкова справа, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.09.2023 року, номер 73849195. Однак нотаріус надала Позивачу Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.09.2023 року через те, що у спадкоємиці, [PERSON] , відсутній оригінал документу, який підтверджує право власності її матері на 1/2 частину вищевказаної квартири і рекомендувала звернутись до суду. Позивач зазначає, що при виїзді з Маріуполя вона залишила там оригінали всіх документів на квартиру (на частку матері і на свою частку), і вони ймовірно згоріли після потрапляння ворожого снаряду в будинок позивача і виниклої внаслідок цього пожежі. У позивача залишився в наявності лише оригінал технічного паспорту на квартиру, виданий 01.06.2021 року, інвентаризаційна справа 217-21, який був зареєстрований в державному електронному реєстрі. Пунктом 23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із ст.\~392\~ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Законом України від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» було внесено зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із п.7 ст.1(1) Закону, тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України було внесено зміни до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75 та затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових дій) або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Так, зокрема, до вказаного переліку належить Маріупольська міська територіальна громада. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст.\~8\~Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України\~також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а\~ст. 16 цього ж кодексу\~право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права.\~Ст. 392 ЦК України\~також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , за законом, але в зв`язку з тимчасовою окупацією м. Маріуполь, Донецької області та знищенням оригніалів правостановлюючих документів, вона позбавленп права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Крім того, суд приходить до висновку що позивач у відповідності до законодавства України набула право власності на іншу 1/2 частину спірної квартири, однак не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з протиправною (не з її волі) втратою правовстановлюючого документа. Отже, [PERSON] є власником 1/2 частини вказаного приміщення, право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо свого приміщення, а значить не може оформити відповідні документи належним чином. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved