Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за позикою, свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 лютого 2018 року між нею та [PERSON] укладений Договір позики, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 23 300 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 653 695,48 грн., які відповідно до письмового Договору займу [PERSON] повинен був повернути до 30 липня 2018 року. Однак, станом на момент звернення до суду з позовом, Договір займу не виконаний, грошові кошти не повернуті. Відповідач не реагує на усні прохання про повернення грошових коштів, на телефонні дзвінки не відповідає. Грошові кошти до теперішнього часу не повернуті. Договір займу було оформлено за домовленістю сторін в простій письмовій формі шляхом видачі відповідачем Розписки. При розрахунку трьох процентів річних за Договором займу від 03 лютого 2018 року за період з 31 липня 2018 року по 16 вересня 2020 року сума трьох процентів річних становить 41 801,00 грн. Інфляційне збільшення боргу за період з серпня 2018 року по вересень 2020 року складає 75 419,85 грн. Таким чином, сума основного боргу разом з інфляційним збільшенням боргу та 3% річних складає 770 915,85 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за Договором позики від 03 лютого 2018 року у розмірі 23 300 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 28.05560000х23300 - 653 695,00 грн.: основний борг 373 139,48 грн., інфляційне збільшення боргу - 75 419,85 грн., 3% річних - 41 801,00 грн., а всього 770 915,85 грн. 19 листопада 2021 року представником відповідача, адвокатом Шведою А.М., який діє на підставі Ордеру серії ДН №153420 від 23 вересня 2021 року, до суду було надано Відзив стосовно заявлених позовних вимог, відповідно до якого відповідач борг не визнає, а подану заяву вважає завідомо неправдивою. Відповідач зазначає, що грошові кошти у позивача він не отримував, зобов`язань повернути грошову суму позивачу він не брав. В той же час, 03 лютого 2018 року між відповідачем та [PERSON] , який є чоловіком позивача, укладався Договір безпроцентної позики грошей із зобов`язанням їх повернути 30 липня 2018 року, про що [PERSON] оформив та видав [PERSON] рукописну Розписку, оформлену за його проханням на ім`я [PERSON] . В подальшому, з приводу повернення боргу відповідач спілкувався виключно з [PERSON] . Попередньо відповідач за Договором позики від 27 грудня 2017 року позичав у [PERSON] 13 300 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 01 травня 2018 року, про що була оформлена Розписка. Займані кошти були необхідні відповідачу для використання в якості оборотних активів у власній підприємницькій діяльності. В силу складних економічних обставин, що зумовили виникнення непередбачуваних факторів та ризиків на ринку логістики, відповідач не зміг вчасно виконати свої зобов`язання за договором позики, однак не ухилявся від виконання своїх обов`язків і доклав можливих зусиль до повернення боргу. В період з березня 2018 року по травень 2020 року відповідач повернув по вищезазначеній Розписці [PERSON] частину боргу, що складає в еквіваленті 21 000 доларів США. При цьому повернення боргу [PERSON] відповідач здійснював одночасно за Розпискою від 27 грудня 2017 року та від 03 лютого 2018 року. Розподіл повернутих коштів щодо зазначених Розписок вирішував сам [PERSON] на свій розсуд. Частина з вище приведеної суми поверненого боргу за Розпискою зарахована відповідачем через Банківські термінали на наданий особисто [PERSON] банківський Картковий рахунок № [NUMBER] в АТ «Акцент-Банк», оформлений на ім`я останнього. Доказом повернення коштів на банківську картку позивача є частково збережена в телефоні [PERSON] з абонентським номером [NUMBER] СМС-переписка з [PERSON] на його мобільний телефон з абонентським номером [NUMBER] в період з 22 серпня 2018 року по 05 вересня 2018 року. Зазначає, що [PERSON] надав відповідачу реквізити власної банківської картки для зарахування на неї грошових сум в якості повернення боргу. Відповідач перерахував [PERSON] 100 000 грн. станом на 23 серпня 2018 року, 40 000 грн. станом на 28 серпня 2018 року, 10 000 грн. станом на 29 серпня 2018 року. Грошові кошти в сумі приблизно 300 000 грн. в якості повернення боргу відповідач зараховував через банківські термінали на Картковий рахунок [PERSON] в період з березня 2018 року по травень 2020 року. В повернуту суму 300 000 грн. включено як погашення боргу за Розпискою від 03 лютого 2018 року, оформленою на ім`я [PERSON] , так і суми погашення боргу за Розпискою від 27 грудня 2017 року, оформленою на ім`я [PERSON] . Доказом повернення боргу [PERSON] на банківську картку є Відомості про рух коштів по Картковому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] в АТ «Акцент-Банк». Крім того, відповідно до особистих записів відповідача грошові кошти в еквіваленті в сумі 334 000 грн. були передані ним особисто в руки [PERSON] при безпосередніх зустрічах в м. Слов`янську, а саме: 85 000 грн. - 12 березня 2018 року, 19 000 грн. - 16 травня 2018 року, 50 000 грн. - 24 травня 2018 року, 80 000 грн. - 15 червня 2018 року, 100 000 грн. - 15 серпня 2018 року. Влітку 2018 року відповідач передав [PERSON] 16 000 грн. в рахунок погашення боргу за двома розписками через [PERSON] 30 серпня 2018 року відповідач передав [PERSON] 27 000 грн. в рахунок погашення боргу через [PERSON] серпні 2018 року відповідач за домовленістю з [PERSON] віддав останньому особисто в рахунок погашення боргу за розписками надувний рибацький човен Kolibri KM-450 разом з напівпричепом «Муравей». За усним погодженням з [PERSON] при передачі човен з мотором та напівпричепом був оцінений у загальну вартість 80 000 грн., що було зараховано в погашення боргу за двома Розписками, виданими [PERSON] та на ім`я його дружини [PERSON] . Таким чином, відповідач повернув [PERSON] за Розпискою від 03 лютого 2018 року, оформленою на ім`я його дружини [PERSON] та Розпискою від 27 грудня 2017 року загальну суму боргу 907 000 грн. Повернені суми боргу документально не оформлялись, оскільки відповідач покладався на порядність позивача, Розписки залишились у позивача, оскільки за ними залишилась неповерненою незначна сума. З урахуванням викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 01 грудня 2021 року представником позивача, адвокатом Кочуковим Д.Г., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН №1051433 від 11 листопада 2021 року, надано Відповідь на Відзив, в якому зазначено, що позивач дійсно проживає в шлюбі з [PERSON] , який займається різними «бізнесами» та має особисті накопичення, якими розпоряджається особисто. Позивач також має особисті заробітки та свої особисті заощадження. Позивачу відомо, що [PERSON] підтримував дружні стосунки з [PERSON] . Від [PERSON] позивач дізналась, що він надавав у борг відповідачу гроші в сумі 36 000 доларів США. Наприкінці 2017 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням надати в борг відповідачу 23 300 доларів США, яку відповідач зобов`язувався повернути у липні 2018 року. Позивач погодилась та передала вказану суму грошей відповідачу через [PERSON] , на що отримала від відповідача Розписку про отримання в борг від неї вказаної суми грошей. Після спливу строку повернення грошей, відповідач гроші не повернув. В зв`язку з викладеним просить суд задовольнити позов в повному обсязі. 15 грудня 2021 року представник відповідача надав до суду Заперечення до Відповіді на Відзив, де зазначив, що позивач у відповіді на Відзив визнала, що вона особисто гроші відповідачу не давала та безпосередньо з ним Договір позики не укладала. Зазначає, що у Відповіді на Відзив по справі 243/9147/20 [PERSON] визнав факт повернення йому відповідачем боргу в сумі 36 000 доларів США. Отже, твердження позивача про те, що боргових грошей від відповідача вона не отримувала, не відповідають дійсності. [PERSON] не наводить жодних конкретних деталей інших позик відповідача у її чоловіка, оперуючи лише загальною сумою 36 000 доларів США, тобто, сумою, яку фактично відповідач повернув її чоловіку в якості позики за реальними Розписками від 27 грудня 2017 року на ім`я останнього та від 03 лютого 2018 року на ім`я позивача. В зв`язку з викладеним, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивача, адвокат Кочуков Д.Г., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН №1051433 від 11 листопада 2021 року, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на задоволенні позову, просив зробити перерахунок суми боргу на момент ухвалення рішення суду. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача, адвокат Шведа А.М., який діє на підставі Ордеру серії ДН №153420 від 23 вересня 2021 року, в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за позикою підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2018 року між [PERSON] , як позичкодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичила грошові кошти у сумі 23 300 доларів США, які [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] до 30 липня 2018 року. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань і отримання грошей у сумі 23 300 доларів США відповідачем [PERSON] 03 лютого 2018 року власноручно складена Розписка, відповідно до якої, він, [PERSON] , взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 23 300 доларів США та зобов`язався повернути кошти у строк до 30 липня 2018 року. Суд звертає увагу, що у Розписці, оригінал якої знаходиться у позивача, що було визнано відповідачем у Відзиві на позовну заяву, зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання Договору позики між ним та позивачем і фактом передачі йому грошових коштів. Відповідач не оскаржував Договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів. Тому суд приходить до висновку, що цією Розпискою відповідач [PERSON] власноручно посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у сумі 23 300 доларів США. Оригінал Розписки від 03 лютого 2018 року, написаний власноручно відповідачем [PERSON] та знаходився у позивача [PERSON] , що було визнано відповідачем у Відзиві на позовну заяву. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, що передбачено ст. 1051 ЦК України. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] надала Розписку від 03 лютого 2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] взяв у неї в борг 23 300 доларів США. Наявність у кредитора оригіналу розписки свідчить про наявність невиконаного зобов`язання. Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач [PERSON] зазначає, що у визначений Розпискою кінцевий строк до 30 липня 2018 року та до теперішнього часу суму позики у розмірі 23 300 доларів США відповідач не повернув. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Оригінал боргового документу, тобто Розписка відповідача [PERSON] від 03 лютого 2018 року знаходиться у позивача, тобто кредитора, що сторонами не оспорюється. Наявність боргового документа - розписки у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 03 лютого 2018 року. «Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України». Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи [PERSON] про неотримання грошових коштів за Договором позики саме від позивача є безпідставними. Крім того, суд не приймає до уваги твердження відповідача про сплату коштів за даним Договором чоловіку позивача, оскільки він не є стороною Договору та відповідач не скористався правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. Крім того, суд звертає увагу на некоректне викладення позивачем прохальної частини Позовної заяви, в якій зазначено еквівалентну суму заборгованості 653 695,00 грн., також зазначено необґрунтовану суму основного боргу 373 139,48 грн., крім того, переплутано суми інфляційного збільшення та 3% річних, що стає зрозумілим лише з тексту Позовної заяви. Таким чином, в самому тексті Позовної заяви основна сума боргу становить 653 695,48 грн., інфляційне збільшення боргу 75 419,85 грн. та 3% річних 41 801,00 грн. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 03 лютого 2018 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 23 300 доларів США та не повернув грошові кошти у строк до 30 липня 2018 року та до теперішнього часу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 03 лютого 2018 року в розмірі 23 300 доларів США , що станом на 30 листопада 2023 року, з урахуванням уточнених позовних вимог щодо перерахування боргу станом на момент ухвалення рішення суду, становить 847 542,16 грн. (23 300 х 36,3752 грн./1 долар США станом на 30 листопада 2023 року /). Cуд не може взяти до уваги як належний доказ СМС-переписку, на яку посилається відповідач, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постанова від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення». Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог визначив період прострочення повернення позики саме з 31 липня 2018 року по день ухвалення рішення, тобто, по 30 листопада 2023 року. Так, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Здійснюючи перерахунок 3% річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 90 768,13 грн. (23 300 * 1303 (кількість днів за період з 31 липня 2018 року по 23 лютого 2022 року) * 3% : 100% : 365 = 2 495,33 доларів США; 2 495,33 * 36,3752 (курс долара США станом на 30.11.2023 - дату ухвалення рішення). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційного збільшення боргу, суд зазначає наступне. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в національній грошовій одиниці з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Такі висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 7 липня 2020 року (справа № 296/10217/15-ц). В зв`язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 75 419,85 грн. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 7 709,20 грн. за позовну заяву та 420,40 за заяву про забезпечення позову. В забезпеченні позову позивачу відмовлено ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року, тому судовий збір в розмірі 420,40 грн. відшкодуванню не підлягає. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача в загальному розмірі 938 310,29 грн. (основний борг в розмірі 847 542,16 грн. + 3% річних в розмірі 90 768,13 грн.). Враховуючи уточнення і збільшення позовних вимог під час слухання справи, судовий збір за майнову вимогу на суму 938 310,29 грн. становить 9 383,10 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 709,20 грн., а решту судового збору в сумі 1 673,90 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial