Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про припинення спільної часткової власності, в якому просив: припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що згідно виписки із рішення Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, був задоволений. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Северодвинським державним бюро РАЦС Архангельської області 18 жовтня 1966 року, актовий запис №1043, був розірваний. Визнано за [PERSON] право власності на 34/100 частини житлового будинку в [ADDRESS] та виділені йому наступні житлові приміщення: №5 - площею 11,1 кв.м., №6 площею 20,50 кв.м., загальною вартістю 3081 руб., зобов`язавши його до 1 жовтня 1984 року закласти дверний прохід між приміщенням №6 і №8 та облаштувати вхід в приміщення №5. Із іншого майна [PERSON] виділено: два килима, вартістю 1200 руб, меблевий гарнітур «жила кімната» - вартістю 1300 руб., 2 тисячі цегли будівельної - вартістю 70 руб., 3 м.куб. будівельного матеріалів - вартістю 200 руб., на загальну вартість 2770 руб. Визнано за [PERSON] право власності на 66/100 частин житлового будинку в [ADDRESS] та виділені їй кімнати: №1- площею 13,8 кв.м., №2- площею 9,9 кв.м., №3- площею 7,5 кв.м., №4- площею 6,5 кв.м., №7-площею 10,60 кв.м., №8- площею 6,1 кв.м., загальною вартістю 5869 руб. Визнано право власності та виділені [PERSON] вхідний погріб, вартістю 500 руб. Із іншого майна [PERSON] судом виділені: спальний гарнітур -вартістю 700 руб., великий килим - вартістю 600 руб., кухонний гарнітур - вартістю 400 руб., піаніно - вартістю 1200 руб., телевізор цвітний - вартістю 700 руб., три малих килима - вартістю 300 руб., на загальну суму 4100 руб.. Звільнено [PERSON] від сплати державного мита в дохід держави. Вказане рішення набрало законної сили. Згідно рішення виконкому 1988 року назву [ADDRESS] та її нумерацію було змінено, внаслідок чого житловий будинок по [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Яготинської міської ради від 31.03.2023. У квітні 2023 року позивач по справі вирішив зареєструвати своє право власності на відокремлену частину будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому, враховуючи необхідність присвоєння відповідної поштової адреси, звернувся до Яготинської міської ради Київської області із відповідною заявою. Проте, 12.06.2023 року, Яготинська міська рада Київської області за результатом розгляду заяви відмовила [PERSON] у присвоєнні такої адреси, посилаючись на те, що резолютивна частина рішення Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року не містить посилань про припинення спільної часткової власності між сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) на житловий будинок. Відтак, позивачу було рекомендовано вирішити питання щодо припинення спільної часткової власності на житловий будинок в судовому порядку. Також зазначив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачка, з огляду на не припинення рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року спільної часткової власності на вказаний вище житловий будинок, зареєструвала право спільної часткової власності на 66/100 частин житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Отже, враховуючи те, що рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року майно, що було у спільній частковій власності позивача та відповідача було поділено між ними в натурі, проте вказаним рішенням не було припинено право спільної часткової власності на нього, позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою від 22.08.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 19.09.2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Яготинську міську раду. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачка в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі і не заперечувала проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Представник третьої особи не заперечила проти задоволення позову. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, був задоволений. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Северодвинським державним бюро РАЦС Архангельської області 18 жовтня 1966 року, актовий запис № 1043, був розірваний. Визнано за [PERSON] право власності на 34/100 частини житлового будинку в [ADDRESS] та виділені йому наступні житлові приміщення: № 5 - площею 11,1 кв.м., № 6 -площею 20,50 кв.м., загальною вартістю 3081 руб., зобов`язавши його до 1 жовтня 1984 року закласти дверний прохід між приміщенням № 6 і № 8 та облаштувати вхід в приміщення № 5. Із іншого майна [PERSON] виділено: два килима, вартістю 1200 руб, меблевий гарнітур «жила кімната» - вартістю 1300 руб., 2 тисячі цегли будівельної - вартістю 70 руб., 3 м.куб. будівельного матеріалів - вартістю 200 руб., на загальну вартість 2770 руб. Визнано за [PERSON] право власності на 66/100 частин житлового будинку в [ADDRESS] та виділені їй кімнати: № 1- площею 13,8 кв.м., № 2- площею 9,9 кв.м., №3- площею 7,5 кв.м., № 4- площею 6,5 кв.м., № 7-площею 10,60 кв.м., №8- площею 6,1 кв.м., загальною вартістю 5869 руб. Визнано право власності та виділені [PERSON] вхідний погріб, вартістю 500 руб. Із іншого майна [PERSON] судом виділені: спальний гарнітур -вартістю 700 руб., великий килим - вартістю 600 руб., кухонний гарнітур - вартістю 400 руб., піаніно - вартістю 1200 руб., телевізор цвітний - вартістю 700 руб., три малих килима - вартістю 300 руб., на загальну суму 4100 руб. Згідно з рішенням виконкому 1988 року назву [ADDRESS] та її нумерацію було змінено, внаслідок чого житловий будинок по [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Яготинської міської ради від 31.03.2023. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.07.2023 року, зареєстровано право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою [ADDRESS] , [PERSON] зареєстровано спільну часткову власність в розмірі 66/100. В силу вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Умовами ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із зазначених вище норм ЦК України випливає, що кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, був задоволений, поділ майна фактично здійснений рішенням суду шляхом визнання права власності сторін на певне майно, в тому числі й щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , із виділенням сторонам конкретних приміщень. Разом з тим, 12.06.2023 року Яготинська міська рада Київської області за результатом розгляду заяви відмовила [PERSON] у присвоєнні такої адреси, посилаючись на те, що резолютивна частина рішення Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року не містить посилань про припинення спільної часткової власності між сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) на житловий будинок. Відтак, позивачу було рекомендовано вирішити питання щодо припинення спільної часткової власності на житловий будинок в судовому порядку. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачка, з огляду на неприпинення рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року спільної часткової власності на вказаний вище житловий будинок, зареєструвала право спільної часткової власності на 66/100 частин житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Отже, враховуючи те, що рішенням Яготинського районного народного суду Київської області від 30.08.1984 року майно, що було у спільній частковій власності позивача та відповідача було поділено між ними в натурі, проте вказаним рішенням не було припинено право спільної часткової власності на нього, позивач вимушений звернутися до суду, що вочевидь порушує майнові права позивача щодо користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд, з урахуванням встановлених обставин, погоджується з твердженням позивачів про відсутність у цьому випадку іншого дієвого механізму захисту порушеного права та інтересу в позасудовому порядку. При цьому, суд враховує, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Зокрема, згідно з п. 53 Рішення ЄСПЛ у справі Суханов та Ільченко проти України від 26 вересня 2014 року, першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015 вказується, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави Щодо вимоги «ефективності» способу захисту, який може бути застосовано судом, роз`яснено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1926/16 від 11 вересня 2018 року, в якій зазначено: «оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування». Способом захисту цивільних прав є, зокрема, припинення правовідношення (ст. 16 ЦК України). Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 4 ст. 364 ЦК України). За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. На підставі викладеного суд вважає, що права позивача потребують судового захисту, обраний спосіб захисту прав позивача є ефективним та забезпечить дієве відновлення його прав, оскільки на підставі рішення суду позивач отримує змогу вільно користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Суд також враховує положення ст. 206 ЦПК України та визнання позову відповідачем. Перевіривши матеріали справи, врахувавши наслідки визнання позову, враховуючи, що відповідачка позов визнала та її визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом та позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved