Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

20 вересня 2023 року [PERSON] (далі по тексту - Позивачка, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - Відповідач-1, ТОВ «Кредитні ініціативи»), [PERSON] (далі - Відповідач 2, [PERSON] ) про визнання недійсним повідомлення про зняття заборони відчуження та запису про іпотеку, договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстраційних дій. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить: -визнати недійсним повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» від 18 серпня 2023 року приватному нотаріусу про зняття заборони відчуження та запису про іпотеку з квартири [ADDRESS] ; -скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. про зняття (припинення) заборони відчуження та запису про іпотеку з квартири [ADDRESS] від 18 серпня 2023 року; -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 серпня 2023 року, укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , -скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68936188 від 18.08.2023 14:11:00, приватного нотаріуса Черленюх Л.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, номер відомостей про речове право: 51419976. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.06.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2706/0607/88-196, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 70 000 доларів США, а [PERSON] зобов`язувався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування, в строки та на умовах, визначених договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) укладено Іпотечний договір № 2706/0607/88-196-Z-1, за яким [PERSON] , [PERSON] передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС- Комерцбанк» та ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого, банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, відповідно до умов якого сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору Факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулась заміна кредитора на ТОВ «Кредитні ініціативи», яке набуло статусу нового кредитора за договором від 12.06.2007 року №2706/0607/88-196, позичальником якого є [PERSON] , а також набув статус нового іпотекодержателя за Іпотечним договором від 16.06.2007 року №2706/0607/88-196-2-1, іпотекодавцем якого є [PERSON] та Позивачка. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №245494142 від 23 лютого 2021 року, іпотекодавцями за іпотечним договором від 16 червня 2007 року є [PERSON] та Позивач. Вважає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» (далі - Відповідач 1, ТОВ «Кредитні ініціативи) не набуло право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, адже іпотекодавцем може бути лише власник майна. Повідомленням від 18 серпня 2023 року ТОВ «Кредитні ініціатви» просить приватного нотаріуса Черленюх Л.В. зняти заборону відчуження та запис про іпотеку з квартири [ADDRESS] , просить виключити запис з Державного реєстру іпотек та зняти заборону відчуження з вищезазначеної квартири. На думку позивача вищевказане повідомлення підлягає визнанню недійсним, адже воно не відповідає вимогам частини другої статті 207 ЦК України. В порушення вищевказаних положень Закону, Повідомлення Товариства від 18 серпня 2023 року не підписано особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 18 серпня 2023 року між Товариством та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Посилається на те, що у Позивачки є обґрунтовані сумніви щодо законності оскаржуваного правочину, а також у зв`язку з тим, оскаржуваний правочин порушує права останньої, Позивачка вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Вважає, що договір іпотеки не може бути підставою для набуття права власності за своєю природою, адже він не є правовстановлюючим документом. Ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 16 жовтня 2023 року від представника ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вважає її безпідставною та необґрунтованою, посилаючись на те, що внаслідок невиконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором 07.03.1014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом реєстрації за собою права власності в порядку та на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про іпотеку». Не погодившись з вказаною державною реєстрацією [PERSON] у квітні 2015 року звернулася до суду з позовом про визнання протиправних дій держаного реєстратора по внесенню до Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію прав власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на спірне нерухоме майно. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Сіволіна Михайла Юрійовича по внесенню до Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію прав власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Скасовано рішення за індексним номером №11944729 Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Сіволіна Михайла Юрійовича в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Вищого адміністративного суду України від 27 квітня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року скасовано. Провадження у справі закрито. Вважає, що вказана постанова буда остаточною, а відтак право власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на спірне нерухоме майно є безспірним та гарантованим. Щодо посилань позивача на недійсність повідомлення про зняття заборони відчуження та запису про іпотеку та скасування рішення приватного нотаріуса про зняття (припинення) заборони та іпотеки зазначив, що державну реєстрацію припинення іпотеки та заборони на нерухоме майно проведено в чіткій відповідності з приписами законодавства за зверненням особи, яка уповноважена на це нотаріально посвідченою довіреністю від 06.07.2023 року, а доводи про недійсність повідомлення і незаконність реєстрації припинення іпотеки та заборони, які заявлені позивачем є необґрунтованими. Посилання представника позивача недійсність договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності не підтверджено належними доказами. Оскаржуваний договір купівлі-продажу містить всі необхідні реквізити, які відповідають вимогам ЦК України, місти персональні дані, підписаний власноручно представником продавця і покупцем, вимогам, які встановлені частинним першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України не суперечить, є нотаріально посвідченим, а відтак не може бути визнаний недійсним. Крім того, вважає, що позов подано безпідставно, за відсутності предмета спору, оскільки [PERSON] з 2014 року не є співвласником спірної квартири, не має прав стосовно даної квартири, які підлягають захисту. 24 жовтня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому він проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. 18 серпня 2023 року він уклав із ТОВ «Кредитні ініціативи» договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 316. На момент укладення договору ТОВ «Кредитні ініціативи» були єдиним законним власником квартири, мали право володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Разом з тим, в позовній заяві відсутні доводи та докази, які саме права [PERSON] порушені Договором, оскільки позивачка втратила право власності на свою частку 1/3 квартири ще 07.03.2014. В судове засідання представник позивачки не з`явився, направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншій справі. Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» та відповідач [PERSON] проти задоволення клопотання заперечували. В задоволенні клопотання відмовлено. В судовому засіданні представник ТОВ «Кредитні ініціативи» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. В судовому засіданні [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Надав пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 12.06.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2706/0607/88-196, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 70 000 доларів США, а [PERSON] зобов`язувався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування, в строки та на умовах, визначених договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) укладено Іпотечний договір № 2706/0607/88-196-Z-1, за яким [PERSON] , [PERSON] передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС- Комерцбанк» та ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого, банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, відповідно до умов якого сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору Факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулась заміна кредитора на ТОВ «Кредитні ініціативи», яке набуло статусу нового кредитора за договором від 12.06.2007 року №2706/0607/88-196, позичальником якого є [PERSON] , а також набув статус нового іпотекодержателя за Іпотечним договором від 16.06.2007 року №2706/0607/88-196-2-1, іпотекодавцем якого є [PERSON] та Позивачка. Внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором № 2706/88-196 від 12.06.2007, 07.03.2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом реєстрації за собою права власності в порядку та на умовах, передбачених ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року по справі № 826/5977/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Сіволіна Михайла Юрійовича по внесенню до Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію прав власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Скасовано рішення за індексним номером №11944729 Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Сіволіна Михайла Юрійовича в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Вищого адміністративного суду України від 27 квітня 2017 року по справі № 826/5977/15 касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Постанову Окружногоадміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року по справі № 826/5977/15 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року скасовано. Провадження у справі закрито. Згідно статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. 18 серпня 2023 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» Євтушок Д.В., який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06 липня 2023 року, що передбачала відповідні повноваження, зокрема подавати всі необхідні документи для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав про припинення записів про обтяження та іпотеку щодо належного Товариству нерухомого майна, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. з власноручно підписаним письмовим повідомленням про виключення запису з Державного реєстру іпотек та зняття заборони відчуження з вищезазначеної квартири. На підставі поданого повідомлення приватним нотаріусом Черленюх Л.В. проведено державну реєстрацію припинення іпотеки та заборони на нерухоме майно, про що ТОВ «Кредитні ініціативи» надані відповідні витяги. Відтак, державну реєстрацію припинення іпотеки та заборони на нерухоме майно проведено в чіткій відповідності з приписами чинного законодавства за письмовим повідомленням особи, уповноваженою на це нотаріально посвідченою довіреністю від 06.07.2023 року, а твердження представника позивача про те, що повідомлення Товариства від 18.08.2023 року не підписано особами, уповноваженими на це її установчими документами не підтверджено належними доказами, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо твердження позивачки про недійсність договору купівлі-продажу та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності слід зазначити наступне. 18 серпня 2023 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] дуло укладено Договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., відповідно до умов якого продавець передає у власність (продає) , а покупець приймає у власність (купує) нерухоме майно - житлову квартиру, загальною площею 50,5 кв.м. [ADDRESS] . Відповідно до статті 182 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) відбулась державна реєстрація речового права на квартиру за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 18.08.2023 року. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Звертаючись до суду з позовом позивачка як на підставу своїх вимог зазначала про те, що договір іпотеки не може бути підставою для набуття права власності за своєю природою, адже він не є правовстановлюючим документом. ТОВ «Кредитні ініціативи» не набули право власності на спірну квартиру, згідно інформації з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.02.2021 року, іпотекодавцями та власниками квартири були колишній чоловік позивачки [PERSON] та позивачка - [PERSON] . Дані твердження позивачки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 19784120 від 31.30.2014, відповідно до якого з 07.03.2014 року право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи». Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ТОВ «Кредитні ініціативи» було її власником. Доказів протилежного позивачкою не надано та не встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою повинен довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, в свою чергу, перевірити доводи і докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача. При вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгулу такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину , що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. При цьому відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, постановах Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 910/13266/18, у справі № 904/5480/19, від 20.12.2022 у справі № 910/6310/21, від 14.02.2023 року у справі № 906/184/22. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Натомість, надані позивачкою докази не підтверджують обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, також позивачкою не надано доказів порушення її прав відповідачем. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», [PERSON] про визнання недійсним повідомлення, запису та скасування реєстраційних дій задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed