Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про припинення трудових відносин, посилаючись на те, що з 22.04.2013 року вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Факт її перебування в трудових відносинах з відповідачем підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 10.07.2023 року. В липні 2023 року вона вирішила припинити трудові відносини та звернулась до відповідача із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням та видачу трудової книжки із відповідним записом про звільнення. Однак відповідач проігнорував її звернення, не видав наказу про звільнення та не видав трудової книжки із записом про звільнення. 04.08.2023 року нею повторно було надіслано відповідачу письмову заяву про своє звільнення, яка була надіслана відповідачеві рекомендованим листом, однак і ця заява залишилась без відповіді. За таких обставин, оскільки на даний час трудові відносини між нею та відповідачем фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана і вона будь-яким чином не має змоги вплинути на відповідача, то вимушена звернутись до суду з даним позовом. У зв`язку з цим, просить визнати припиненими трудові відносини між нею та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Черкаська продовольча компанія» у зв`язку із звільненням [PERSON] за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України з 04.08.2023 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Черкаська продовольча компанія» внести в трудову книжку належну [PERSON] відповідні відомості про звільнення та видати її [PERSON] . Ухвалою від 29 вересня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представники відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, з 22.04.2013 року позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Факт її перебування в трудових відносинах з відповідачем підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 10.07.2023 року. Позивач вказує, що в липні 2023 року вона вирішила припинити трудові відносини та звернулась до відповідача із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням та видачу трудової книжки із відповідним записом про звільнення. Однак відповідач проігнорував її звернення, не видав наказу про звільнення та не видав трудової книжки із записом про звільнення. 04.08.2023 року позивачем повторно було надіслано відповідачу письмову заяву про своє звільнення, яка була надіслана відповідачеві рекомендованим листом, однак і ця заява залишилась без відповіді. За таких обставин, оскільки на даний час трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана і позивач будь-яким чином не має змоги вплинути на відповідача, тому звернулася до суду з даним позовом. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Передбачений частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Статтею 22\~КЗпП України передбачено \~заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Товариство не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. Відповідно до ч. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача з займаної посади є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не може продовжувати трудові відносини з відповідачем, не має можливості їх припинити з незалежних від неї підстав, в порядку передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо припинення трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, тому на користь позивача з відповідача необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при подачі позову в розмірі 1\~073 грн. 60 коп.

Outcome: approved