Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-06 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Науменка І. Ф. звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 11.01.2010 між нею, [PERSON] та [PERSON] дійсним. Стислий виклад позиції сторін позиція позивача в обґрунтування позову покликалась на те, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] на підстав Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Гайворонської ДНК Линюк Н. А. 27.10.1995, зареєстрованим в реєстрі за № 2048. Між позивачкою та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо того, що останній на узгоджених раніше умовах зобов`язується продати будинок, а позивач купити та внести відповідні кошти за його придбання. Згідно розписки від 02.01.2010 [PERSON] в рахунок вартості будинку передала [PERSON] 8000,00 грн. В розписці також вказано, що оплату за придбання житлового будинку проведено в повному обсязі, претензії в [PERSON] до [PERSON] відсутні. 11.01.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку в письмовій формі з умовою його нотаріального посвідчення в якому сторони узгодили всі істотні умови договору купівлі-продажу будинку. Факт звільнення продавцем житлового будинку та передання покупцю житлового будинку підтверджується актом прийому-передачі від 11.01.2010. Також 11.01.2010 [PERSON] вручила [PERSON] повідомлення про необхідність з`явлення до Гайворонської ДНК 20.01.2010 та 03.02.2010 для нотаріального засвідчення договору. [PERSON] в обумовлений строк до нотаріуса не з`явився, а отже ухилився від нотаріального посвідчення договору. [INFO] [PERSON] помер. З часу передачі коштів за будинок [PERSON] розпоряджається будинком без будь-яких обмежень, однак не може зареєструвати речові права на такий. Відповідач в справі - [PERSON] - дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину після його смерті за винятком будинку [ADDRESS] . В підготовчому судовому засіданні представник позивача - адвокат Науменко І. Ф. позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України враховуючи визнання позову відповідачкою. позиція відповідача Відповідачка правом подання відзиву не скористалась, 30.11.2023 через канцелярію суду подала заяву про визнання позову, в якій зазначила, що наслідки визнання позову їй зрозумілі. заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі Ухвалою від 07.11.2023 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, задоволено клопотання представника позивача про витребування копії спадкової справи щодо майна [PERSON] 30.11.2023 відповідачкою подано заяву про визнання позову. 01.12.2023 представником позивача подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, яке було задоволено ухвалою від 04.12.2023. Справу розглянуто в підготовчому судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за участю представника відповідача та за відсутності відповідачки, що повідомлена про судове засідання належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, доходить наступного висновку. норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), якою вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися. Згідно з частиною першою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову З свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Гайворонської ДНК Линюк Н. А. 27.10.1995, зареєстрованим в реєстрі за № 2048 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] . Такий факт також підтверджується архівною довідкою № 369 від 28.09.2023 виданою КП «БМБТІ». Згідно розписки від 02.01.2010 [PERSON] в рахунок вартості будинку [ADDRESS] передала [PERSON] 8000,00 грн в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В розписці також вказано, що оплату за придбання житлового будинку проведено в повному обсязі. Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.01.2010 [PERSON] придбала в [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 37,20 кв. м за 8000,00 грн. За п. 3. 1 договору сторони домовились, що право власності на будинок у покупця виникає з моменту підписання і реєстрації договору та реєстрації прав власності на нерухоме майно. Згідно п. 6.1 договору витрати на його нотаріальне посвідчення сплачуються покупцем. Договір підписаний продавцем [PERSON] , покупцем [PERSON] , відомості про його нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію відсутні. Згідно акту прийому-передачі від 11.01.2010, що підписаний [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] після отримання коштів в сумі 8000,00 грн звільнив будинок [ADDRESS] від особистих речей домашньої обстановки і вжитку та передав [PERSON] будинок, ключі, оригінали технічної документації і правовстановлюючих документів на нього. Факт звільнення продавцем житлового будинку та передання покупцю житлового будинку підтверджується актом прийому-передачі від 11.01.2010. Також 11.01.2010 [PERSON] вручила [PERSON] повідомлення про необхідність з`явлення до Гайворонської ДНК 20.01.2010 та 03.02.2010 для нотаріального засвідчення договору. Письмовим повідомленням [PERSON] проінформувала [PERSON] про необхідність з`явлення до Гайворонської ДНК 20.01.2010 на 10:00 год, або 03.02.2010 о 10:00 год для нотаріального засвідчення договору від 11.01.2010, що укладений між ними в письмовій формі. Таке повідомлення містить підписи [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про смерть [NUMBER] від 11.03.2010 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . З спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , зокрема заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.2010, копій свідоцтв про укладення шлюбу [NUMBER] від 06.05.1983, та народження [NUMBER] від 15.09.1968, вбачається, що єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після його смерті є донька - [PERSON] . Також з спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину щодо будинку [ADDRESS] спадкоємиці [PERSON] не видавалось та щодо спадкування цього будинку в заяві про прийняття спадщини вона не заявляла. Судом встановлено, що договір купівлі продажу житлового будинку від 11.01.2010 відповідно до положень ст. 210, ч. 3 ст. 640, ст. 657 ЦК України в редакції чинній на момент укладення такого підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Пунктами 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Отже момент вчинення правочинів згідно зі статтею 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією. У зв`язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Таких же висновків дійшов ВС в справах з подібними правовідносинами, що викладені в постановах від 29 травня 2020 року у справі № 629/5243/16-ц, від 11 серпня 2020 року у справі № 207/4472/15-ц. Відтак, твердження в позовній заяві про можливість застосування положень ст. 220 ЦК України та визнання спірного договору купівлі-продажу будинку дійсним, є необґрунтованим з правової точки зору, а визнання позову відповідачкою суперечить чинному законодавству. Порушень прав [PERSON] , які підлягають захисту у заявлений позивачем спосіб, судом не встановлено. Тобто в суду відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Outcome: dismissed