Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

[PERSON] ) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. Свій позов мотивувала тим, що вона та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований 11 листопада 2006 року у Ромоданівській селищній раді Миргородського району Полтавської області, актовий запис № 12. 26.01.2022 року шлюб розірваний на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, справа № 541/2110/20. Причиною розірвання шлюбу стали психологічна несумісність, різні погляди на шлюб та сім`ю, втрата почуття любові та поваги один до одного, відсутність взаєморозуміння. Подальше спільне життя і збереження сім`ї було неможливе і суперечило її інтересам. 02.07.2008р. у період перебування їх у шлюбі, за договором купівлі-продажу був придбаний жилий будинок з господарським та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складаються в цілому з: жилого будинку літ «А-1», жилою площею 35.4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погрібна «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці площею 1525 кв.м. Реєстрацію права власності на житловий будинок, з господарськими та побутовими будівлями, і спорудами, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.07.2008р., зареєстрованого за № 1829 та витягу з державного реєстру правочинів № 6167269 від 02.07.2008р., номер правочину 2993947 - проведено Лубенським міжрайонним бюро технічної інвентаризації з відповідною відміткою у технічному паспорті від 13.03.2008р. Вищевикладене свідчить, що право власності відповідача набуте в період перебування у зареєстрованому з нею шлюбі. Відповідно до тексту Договору від 02.07.2008р. вбачається, що єдиним покупцем, а відтак і єдиним власником жилого будинку, господарських та побутових споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є виключно Відповідач. Зважаючи, що майно було придбане нею та Відповідачем в період шлюбу, то воно належить їм обом як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Після розлучення документів, що підтверджують право власності на вищезазначений житловий будинок Відповідач їй не надає, досягти домовленості щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку цього спільного майна вони не можуть. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку, з господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та складаються з: жилого будинку літ «А-1», жилою площею 35.4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погрібна «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці 1525 кв.м. шляхом поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 08.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 червня 2023 підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. \~ \~ \~ \~Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнаються повністю через їх незаконність, оскільки фактично будинок був придбаний виключно за його особисті кошти, з огляду на що він являється його особистою приватною власністю і не підпадає під статус майна подружжя. Вважає, що до придбаного ним за особисті кошти будинку, позивач по справі немає ніякого відношення. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Акрітов К.К. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Також позивачка пояснила, що коли їх спільній з відповідачем доньці було 9 місяців, в 2008 році вони взяли кредит в «Агріколь Банку» та за ці кошти купили спірний будинок, виплачували кошти три роки. Чоловік отримав кредит на роботі, він три роки не отримував заробітну плату, всі кошти йшли на погашення кредиту. По цьому договору вона була поручителем. А також поручителем була її мати. Жили за її кошти та за кошти, які отримували на дитину. Ніяких монет у відповідача не було, після сплати кредиту його коштів вистачало тільки на пачку цигарок. Будинок придбали в смт. Ромодан, він знаходиться біля будинку її мами, на той момент він коштував десь 15 тисяч гривень, продавці їх сусіди, розраховувались за будинок гривнями. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник адвокат Яковенко Г.М. позовні вимоги не визнали, в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Також зазначили, що відповідачу та його брату їх бабуся залишила сім золотих монет. Коли він одружився, то просив друга, щоб той допоміг йому продати ці монети, продавав їх на ринку у м. Миргород десь у 2005 році, навесні. Він продав шість монет за три тисячі доларів США та придбав спірний будинок, в договорі купівлі-продажу зазначила вартість будинку 15 тисяч гривень. Зазначив, що спірний будинок купив виключно за власні кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачку знає, з відповідачем у нього дружні відносини. Коли він ще ходив з [PERSON] в школу, то останній хвалився, що бабуся йому подарила монети, а потім вже, коли він жив з [PERSON] , то попросив допомогти йому продати монети, їм було приблизно по 19-20 років тоді. У [PERSON] було 7 золотих монет, він продав десь 6 монет приблизно за чотири тисячі доларів США, та за ці кошти він купив будинок в с. Ромодан за три тисячі доларів США. Юра один купляв будинок, купував його приблизно через місяць-два після продажу монет. Також під час повторного допиту, який був проведений за клопотанням представника позивачки, свідок [PERSON] повідомив, що коли [PERSON] продав монети, він з ним їздив у м. Миргород, на ринку бачив, що [PERSON] передав 6 монет перекупникам, та отримав за них три тисяч доларів США. За які кошти [PERSON] купив будинок він не знає, але це було невдовзі після продажу тих монет. Він особисто не бачив, що саме за ці кошти від продажу монет [PERSON] купив спірний будинок. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суд пояснив, що відповідач є його зведеним братом по матері. Йому з відповідачем бабуся подарувала по 7 золотих царських червонців. Брат продав ці червонці та купив спірний будинок. Знає зі слів відповідача, що він здав монети перекупникам в м. Миргороді, це вже було після того, як [PERSON] одружився з позивачкою. Практично одразу після одруження [PERSON] знайшов цей будинок і він йому порекомендував його купити. Зазначив, що відповідач продав всі 7 монет по 500 доларів США за штуку. Також під час повторного допиту, який був проведений за клопотанням представника позивачки, свідок [PERSON] повідомив, що коли [PERSON] продав монети він не був присутній та не був присутній при передачі коштів за будинок. Може стверджувати, що саме за кошті від продажу монет [PERSON] купив будинок, оскільки інших коштів у них не було. Брат працював, дружина його не працювала. Знає, що позивачка та відповідач брали кредит на купівлю меблів після купівлі будинку. Суд, вислухавши пояснення позивачки та відповідача, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved