Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

03.01.2019 року позивач [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просила позбавити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником частини житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі, але не проживають у ньому. Факт реєстрації місця проживання відповідачів у згаданому житловому приміщенні перешкоджає позивачу реалізувати її право власності на будинок, яке включає в себе право розпорядження майном. Заочним рішення Корольовського районного суду м. Житомира (суддя Галасюк Р.А.) від 17.05.2019 року у справі №296/54/19 позов задоволено; позбавлено [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] ; стягнуто судові витрати. 10.10.2019 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із заявою про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17.05.2019 року у справі №296/54/19. Протоколом передачі судової справи раніше визначеного складу суду від 10.10.2019 року заяву про перегляд заочного рішення суду було передано судді Адамовичу О.Й. для розгляду. Ухвалою від 16.10.2019 року заяву про перегляд заочного рішення суду прийнято до провадження та призначено судове засідання. Ухвалою від 14.11.2019 року скасовано заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.05.2019 року у справі №296/54/19, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування. 13.12.2019 року від в.о. начальника Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради надійшли письмові пояснення в яких зазначає, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] . На підставі повідомлень про зняття з реєстрації місця проживання, які були надіслані відділом реєстрації місця проживання у Шевченківському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 17 вересня 2018 року було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: [ADDRESS] . Оскільки в ході перевірки було з`ясовано, що зазначені повідомлення є недостовірними, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було відновлено реєстрацію у місті Житомирі за адресою: [ADDRESS] . В подальшому на підставі заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.05.2019 року у справі №296/54/19 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] як такі, що позбавлені правом користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Ухвалою від 14.11.2019 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.05.2019 року у справі №296/54/19 скасовано та 18.11.2019 року [PERSON] звернувся до Управління ведення реєстру територіальної громади щодо відновлення реєстрації місця проживання його та дітей [PERSON] та [PERSON] . Звертає увагу, що реєстрації місця проживання не підтверджує право власності на дане житло. Також просить розгляд справи проводити без їх участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с.99-100 том 1). 16.12.2019 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Нестерчук С.С. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, оскільки [PERSON] на підставі договору міни від 15.06.2004 року набув право власності на 29/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та зареєстрував своє право проживання за цією адресою. Крім того, право користування його власністю мали двоє його малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO]. Проте восени 2018 року [PERSON] , дізнався, що зазначене майно вибуло незаконно з його володіння внаслідок незаконних дій по відчуженню його власності, в результаті чого воно наразі перебуває у володінні [PERSON] , яка не надає йому доступу до майна та перешкоджає його праву користування цим майном. З приводу незаконних дій по відчуженню частини житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин та наразі проводиться досудове розслідування по факту незаконного позбавлення його права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, у зв`язку з тим, що [PERSON] змінила вхідні двері та замок до житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] не може користуватися своїм майном, як і його діти. [PERSON] як власник не може бути позбавлений права користування частиною житлового будинку [ADDRESS] . Звернула увагу, що [PERSON] не має іншого житла (а.с.112-113 том 1). 19.12.2019 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив у якій зазначає, що право власності на 9/100 частин житлового будинку [ADDRESS] в неї виникло на підставі укладеного правочину, з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відповідачі, фактично, втратили право користування частиною вказаного будинку починаючи з 27.07.2018 року (дата укладання договору купівлі-продажу від [PERSON] та [PERSON] ). На час набуття права власності на частину вказаного житлового будинку жодних заборон або обмежень щодо вказаного майна не було. Крім того, на момент укладання як договору дарування, так і договору купівлі-продажу зареєстрованих осіб у вказаному вище будинку не було. Не відповідає дійсності і та обставина, що малолітні діти відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] не мають можливості користуватися частиною житлового будинку [ADDRESS] , так як вказані діти не проживали у вказаному будинку, а місцем їх реального проживання є с. Сокільча, Попільнянського району. До того ж з незрозумілих причин, місце проживання [PERSON] було зареєстровано 11.10.2018 р. у вказаному будинку, в той час, коли власником даного житла була [PERSON] . Також звернула увагу, що у вказаному будинку вона проживає разом з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми. Звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою про злочин за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та внесення відомостей до ЄРДР жодним чином не свідчить про порушення права власності [PERSON] на кв. [ADDRESS] (а.с.132-136 том 1). Також 19.12.2019 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну підстав позову в якій зазначає, що 06.11.2018 року нею на підставі договору дарування, було набуто право власності на 9/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний договір було зареєстровано нотаріусом за №11837, та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №28822503. Договір дарування між [PERSON] та нею було укладено виходячи з тих обставин, що станом на 06.11.2018 року, був відсутній один із співвласників будинку [ADDRESS] , а відсутність згоди співвласника житлового будинку не давала можливості укласти договір купівлі-продажу. Фактично, договір дарування від 06.11.2018 року був удаваним правочином, так як нею, з метою набуття права власності на 9/100 частин будинку [ADDRESS] , було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 10500,00 доларів США, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] , що була складена 06.11.2018 року. Погоджуючись з [PERSON] на укладання договору дарування, вона до кінця не розуміла різниці між договором дарування та договором купівлі-продажу. Пізніше, після отримання роз`яснень, вона все ж таки вирішила звернутися до [PERSON] з метою розірвання договору дарування та укладання договору купівлі-продажу, який було між ними укладено 07.12.2019 року. Після укладання договору купівлі-продажу, нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності за №34518872. Вважає, що укладання іншого договору, за результатом укладання якого нею було набуто право власності на частину будинку, є зміною підстави позову (а.с.153-156 том 1). Крім того, подано клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із заявою про зміну підстав позову (а.с.158). Ухвалою суду від 27.01.2023 року внесеною до протоколу судового засідання позивачу [PERSON] поновлено процесуальний строк для звернення до суду із заявою про зміну підстав позову та прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову (а.с.179 том 1). Також ухвалою від 27.01.2020 року внесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 20 лютого 2020 року від представника відповідача - адвоката Нестерчук С.С. надійшли письмові заперечення в який вказала, що відповідно до даних будинкової книги станом на день укладання договору дарування за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та двоє його малолітніх дітей, оскільки неправомірне зняття з реєстрації їх місця проживання було анульовано 11.10.2018 року. Крім того, оглядаючи придбану частину житлового будинку, позивач мала б побачити, що там знаходяться речі відповідача. Отже, позивач, проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що [PERSON] та його двоє малолітніх дітей мають право на користування частиною житлового будинку. Звернула увагу, що відповідно до відповіді сільського голови Головенківської сільської ради від 16.09.2019 року, реєстрація відповідачів за адресою: [ADDRESS] , була проведена за ініціативою [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Під час чого він пред`явив підроблені документи (паспорт [PERSON] та свідоцтва про народження дітей). При цьому саме [PERSON] без відома [PERSON] продав [PERSON] належну йому частину житлового будинку [ADDRESS] . Зазначене викликає сумніви у добросовісності позивача як набувача спірного майна. Наголосила, що саме після того як 14.11.2019 року було скасовано у цій справі заочне рішення позивач почала вчиняти дії направлені на оформлення договору купівлі-продажу частини будинку [ADDRESS] із [PERSON] , знаючи про обставини незаконного вибуття із володіння [PERSON] частини житлового будинку. В свою чергу розірвання договору дарування та укладення 07.12.2019 року договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином - передання майна, яке й так знаходилося у володінні відповідача з 06.11.2018 року та сплати за нього коштів, свідчить про його фіктивність на підставі ст. 234 ЦК України. Крім того, позивач укладаючи 06.11.2018 року договір дарування з [PERSON] , погодилася з тим, що умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін та що цей договорі не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлених в ньому. Після скасування заочного рішення відновлено реєстрацію місця проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , а позбавлення права користування житловим будинком [ADDRESS] , [PERSON] та двох його малолітніх дітей є втручання у право особи на повагу до житла (а.с.184-185 том 1). Ухвалою від 13.07.2020 року зупинено провадження у справі №296/54/19 до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №296/11928/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння. 18.01.2023 року отримано ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 11.10.2022 року у справі №296/11928/19, якою постановлено прийняти відмову [PERSON] від позову та закрити провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , про витребування майна з чужого володіння. Ухвалою від 23.01.2023 року поновлено провадження у справі №296/54/19. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. В.о. начальника Управління ведення реєстру територіальної громади подано до суду заяву в якій просить розгляд справи №296/54/19 проводити без їх участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с.5 том 2). Представник третьої особи (органу опіки та піклування Житомирської міської ради) Трохимчук О.М. подала до суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі, при розгляді справи просить захистити житлові та майнові права дитини (а.с.91 том 2). Також суд звертає увагу, що 04.05.2023 року за підписом відповідача надійшла заява в якій [PERSON] позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити. Проте суд на підставі ч.5 ст. 206 ЦПК України не приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить інтересам дітей, законним представником яких є відповідач. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору міни від 15.06.2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Прімою Н.В., [PERSON] набув право власності на 29/100 ід.частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с.114-117, 159-160 том 1). В подальшому право власності на 9/100 ід. частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. договору купівлі-продажу від 27.07.2018 року за №27243584 перейшло до [PERSON] , що вбачається з копії договору дарування від 06.11.2018року, який було укладено між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана). Так, згідно зазначеного договору дарування [PERSON] безоплатно передала у власність (подарувала) 9/100 ід.частини житлового будинку, а [PERSON] прийняла у власність (у дар) 9/100 ід. частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с.4-5 том 1). 07.12.2019 року на підставі договору №12258 посвідченого приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., договір дарування від 06.11.2018 року було розірвано. Того ж дня 07.12.2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, згідно якого [PERSON] передає у власність (продає) 9/100 ід. частини житлового будинку, а [PERSON] приймає у власність (купує) 9/100 ід.частини житлового будинку [ADDRESS] . У п 1.3 вказаного договору зазначено, що документи, що підтверджують право власності продавця: договір купівлі-продажу, видавник приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гаркуша О.Л., дата видачі - 27 липня 2018 року, р. №658 (а.с.139-140 том 1). Позивачем до позовної заяви було долучено довідки виконавчого комітету Головенківської сільської ради від 01.11.2018 року з яких вбачається, що місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-15 том 1). На звернення [PERSON] сільський голова Головенківської сільської ради Аврамчук О.О. листом від 16.09.2019 року повідомляє, що ініціатором реєстрації [PERSON] та реєстрації дітей в [ADDRESS] , виступав гр. [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Крім того, гр. [PERSON] пред`явив паспорт [PERSON] серії [NUMBER] в якому були штампи про розірвання шлюбу із гр. [PERSON] та зняття реєстрації 25.09.2018 року з [ADDRESS] ; оригінал свідоцтва про народження дітей [PERSON] та [PERSON] . Від імені власниці будинку по [ADDRESS] , виступав гр. [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально засвідченої довіреності. Він і дав згоду на реєстрацію в будинку [PERSON] та його дітей. В органу реєстрації при виконкомі сільської ради не було підстав у відмові реєстрації, поскільки були оригінали документів. Реєстрацію було здійснено 01.11.2018 року. 15.01.2019 року Житомирський районний відділ УДМСУ в Житомирській області звернувся із листом до сільської ради з рекомендацією скасування даної реєстрації. 21.01.2019 року реєстрацію було скасовано (а.с.189 том 1). Листом від 16.09.2019 року начальник Управління ведення реєстру територіальної громади Ярош І.В. повідомляє [PERSON] , що він та його діти були зареєстровані за адресою [ADDRESS] . На підставі повідомлень про зняття з реєстрації місця проживання, які надіслав відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 17 вересня 2018 року було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: [ADDRESS] . Оскільки в ході перевірки було з`ясовано, що зазначені повідомлення є недостовірними, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було відновлено реєстрацію у місті Житомирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.58 том 1). 09.10.2018 року [PERSON] звертається з заявою до Житомирської місцевої прокуратури про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 12.01.2019 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019060020000190 за ст. 190 ч.1 КК України щодо обставин залишення [PERSON] без права власності на житло (а.с. 118 т. 1). 13.12.2019 року [PERSON] було подано позов до [PERSON] в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння - [PERSON] на користь [PERSON] 9/100 частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 130-131 том 1). 08.08.2019 року [PERSON] звернулася до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із заявою в якій просила зняти з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.05.2019 року (а.с.104 том 1). Також згідно заяви [PERSON] від 06.11.2019 року було здійснено перевірку кв. [ADDRESS] за результатами якої складено акт. Під час перевірки встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2018 року та згідно домової книжки знятий з реєстрації 08.08.2019 року та разом з ним двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання вище вказаних осіб підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] (а.с.138 том 1). У довідці Попільнянської селищної ради об`єднаної територіальної громади Попільнянського району Житомирської області №92 від 13.11.2019 року вказано, що [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] дійсно постійно проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається в Сокільчанській ЗОШ, [PERSON] не навчається у зв`язку із захворюванням (а.с.137 том 1). Відповідно до довідок Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 13.12.2019 року та відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 11.10.2023 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 186,187,188 том 1, а.с. 75,76,77 том 2). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11.10.2022 року у справі №296/11928/19, прийнято відмову [PERSON] від позову та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вирішуючи спір по суті, встановлючи обставини справи та надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з наступного. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Досліджуючи питання законності втручання у право відповідачів на повагу до їх житла в контексті обставин цієї справи, суд зауважує, що [PERSON] наділена правом, як власник частини житлового будинку [ADDRESS] , на звернення до суду із вимогою про визнання втратившими право на користування таким житлом зареєстрованими у ньому [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 17.12.2018 року було зобов`язано Житомирський відділ поліції ГУНП в Житомирській області прийняти та невідкладно зареєструвати заяву [PERSON] від 09.10.2018 року про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та розпочати за цією заявою про вчинення злочину досудове розслідування у формі досудового слідства та вчинення дій, які мають ознаки складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с.56 том 1). У вказаній ухвалі також було зазначено, що [PERSON] у своїй заяві просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 4 ст. 190 КК України відносно приватного нотаріуса [PERSON] та чоловіка на ім`я [PERSON] , які шахрайським шляхом позбавили його та його дітей права власності на житловий будинок [ADDRESS] , а також порушити справу за крадіжко документів, а саме паспорта та свідоцтва про народження. 12.01.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.118 том 1). З матеріалів справи вбачається, що після втрати права власності на житло, відносно [PERSON] та його неповнолітніх дітей вчинялися дії щодо зняття із зареєстрованого місця проживання, при цьому такі дії були незаконними, що вбачається із листа сільського голови Головенківської сільської ради Аврамчук О.О. від 16.09.2019 року та листа від 16.09.2019 року начальника Управління ведення реєстру територіальної громади Ярош І.В. Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно наявних матеріалів справи, зокрема з витягів з реєстрації права власності, за [PERSON] було зареєстровано право власності на 29/100 ідеальних часток, а позивачу було відчужено 9/100 ідеальних часток. В матеріалах справи не міститься доказів, які підтверджували підстави та правомірність зміни розміру часток, якщо таке мало місце. Крім того вирішуючи, чи буде пропорційним позбавлення відповідачів права на користування житлом із досягненням законної мети такої вимоги, суд відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності іншого житла у [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Не надано також належних доказів того, що власності матері дітей наявне інше житло, чи законне прова на проживання за іншою адресою. Позивачем не доведено, що факт реєстрації місця проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Як вбачається з матеріалів спраави, об`єктом права власності позивача є частка у розмірі 9/100 ід. частини житлового будинку за вказаною адресою, а не квартира [ADDRESS] . Відтак, позбавлення права відповідачів на користування єдиним законним житлом може призвести до невідворотних наслідків у вигляді його втрати для [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що не пропорційно між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до житла. Необхідно також зауважити, що Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18 (провадження №61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Враховуючи наведений висновок, малолітні [PERSON] та [PERSON] позбавлені права самостійного обрання місця свого проживання і причини їх не проживання за місцем реєстрації не залежать від їх волі. У відповідності до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Проте, позбавлення відповідача [PERSON] права користування спірною квартирою матиме наслідком його виселення без малолітніх дітей, що спричинить роз`єднання його сім`ї, що також не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] та його дітей [PERSON] та [PERSON] права житловим приміщенням, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed