Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, з посиланням на те, що Білоцерківською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання громадянином російської федерації [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ставищенської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області виявлено порушення земельного законодавства. Встановлено, що [PERSON] , який є громадянином російської федерації, на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-1174-10 від 27.07.2010 набув право власності на 1/2 частки земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія: землі сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером: 3224285600:05:004:0017 площею 3,349 га, яка знаходиться на території с. Розкішна Ставищенської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області. 22.10.2013р. [PERSON] зареєстрував право власності на 1/2 частки вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні [PERSON] зазначеної земельної ділянки. Згідно відповіді Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 05.05.2023р. встановлено, що [PERSON] не є громадянином України. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушив визначену ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 130, 145 Земельного кодексу України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності. На даний час він без перешкод використовує спірну земельну ділянку на території України. Наразі продовольча безпека України потребує величезної уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб у першу чергу громадян України. Позивач просить суд конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 1/2 частки земельної ділянки, яка на праві власності належить [PERSON] з кадастровим номером 3224285600:05:004:0017 площею 3,349 га, що знаходиться на території с. Розкішна Ставищенської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області та стягнути з відповідача фактично понесені судові витрати. Прокурор Заритов С.В. подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в судове засідання не прибув, дане управління належним чином повідомлено про місце, час та дату судового розгляду по справі. Відповідач в\~судове засідання\~не прибув,\~про час,\~дату та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини своєї неявки відповідач не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , будучи громадянином РФ, на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-1174-10 від 27.07.2010р. набув право власності на 1/2 частки земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія: землі сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером: 3224285600:05:004:0017, площею 3,349 га, яка знаходиться на території с. Розкішна Ставищенської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області (а. с. 15-18). 22.10.2013р. [PERSON] зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 13-14). В матеріалах справи містяться відомості з поземельної книги земельної ділянки з кадастровим номером 3224285600:05:004:0017, яка знаходиться на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області (а. с. 19-38). Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури направив Головному управлінню Держгеокадастру у м. Киві та Київській області листа №50/4-8110 вих-23 від 14.08.2023 року, в якому повідомив про виявлені порушення ст. ст. 81, 145 Земельного кодексу України із вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку (а.с.42-44), однак уповноваженим державним органом заходи щодо конфіскації земельної ділянки в дохід держави не вжито, листом № 10-10-0.62-7640/2-23 від 22.08.2023р. повідомлено окружну прокуратуру про неможливість звернення до суду із відповідним позовом, у зв`язку з неможливістю сплати судового збору (а.с. 45-50). Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звертався із запитом № 50/4-3917 вих-23 від 27.04.2023 року до Центрального міжрегіонального управління ДМС України в м.Києві та Київській області, щодо надання інформації про наявність громадянства України, втрати громадянства України, у зв`язку з набуттям іноземного громадянства, зокрема, стосовно відповідача [PERSON] (а.с. 39-40), на що отримано відповідь № 8010.6.1-16413/80.2-23 від 05.05.2023 року, в якій зазначено, що інформація, стосовно наявності громадянства України, втрати громадянства України, у перелічених у запиті осіб, відсутня (а.с. 41). Інтереси держави в суді представляє прокурор на підставі положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», де передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно положень ст. 14 Конституції та ст. 1 Земельного кодексу України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України). Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних земель. Частина 5 ст. 22 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частина 4 ст. 81 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. На час вирішення спору ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Підстави набуття права власності на землю громадянами визначені у ст. 81 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч. 2, ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки вищевказаних категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Отже, єдиною законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини. Водночас, положення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України містить обмеження щодо володіння землями сільськогосподарського призначення, прийнятими у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, та зобов`язує їх протягом року здійснити відчуження таких земель. Дане положення Закону було чинним на час набуття відповідачем права власності на 1/2 частку спірної земельнуої ділянки. Вказана вище норма Закону є імперативною і не дотримання таких приписів тягне за собою цивільну відповідальність, передбачену Законом. Так, за нормами земельного законодавства невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом України, є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (пункт «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України). Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункт «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч. 2 ст. 145 ЗК України). Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013р. (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення ЄС від 11.03.2003р. «Новоселецький проти України», від 01.06.2006р. «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Захищаючи права іноземців на отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність шляхом спадкування, українським законодавством встановлений річний термін на відчуження такої земельної ділянки. При цьому, слід зазначити, що пункт 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України є імперативними. (Лист-роз`яснення Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013р. №10-71/0/4-13). Відповідач на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-1174-10 від 27.07.2010 набув право власності на 1/2 частки земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія: землі сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером: 3224285600:05:004:0017 площею 3,349 га, яка знаходиться на території с. Розкішна Ставищенської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області та зареєстрував це право, будучи громадянином рф (а. с. 13-18). Однак, протягом року після державної реєстрації права власності добровільно не відчужив належну йому частку земельної ділянки. Таким чином, [PERSON] не виконав вимоги ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України та протиправно залишається власником частки земельної ділянки, яка не може перебувати у власності відповідача згідно законодавства України. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно ч. 1 ст. 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що право власності відповідача на частку спірної земельної ділянки - підлягає примусовому припиненню, шляхом конфіскації цієї частки. Отже, суд вважає, що позовні вимоги заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь прокуратури слід стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved