Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа ЦМУ МЮ (м. Київ), про встановлення частки у спільній сумісній власності та поділ спадкового майна. В обґрунтування позову зазначала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Окрім неї спадкоємцями майна [PERSON] є його мати - [PERSON] , батько - [PERSON] та доньки - [PERSON] , [PERSON] . Оскільки розмір частки спадкодавця у спільній сумісній власності не визначено та не досягнуто згоди з іншими спадкоємцями щодо поділу спадкового майна, [PERSON] , змінивши предмет позову, просить суд визнати, що розмір частки у спільній сумісній власності [PERSON] , який помер [INFO] на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності становить частки; визнати, що розмір частки у спільній сумісній власності [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.2004 року серії [NUMBER] становить 1/6 частки; визнати право власності [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та померлого чоловіка [PERSON] ; розподілити спадщину після смерті [PERSON] виділивши [PERSON] у приватну власність в натурі 1/5 частки спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 6/10 частки грошової вимоги в сумі 34 000 грн. 00 коп. за договором найму (оренди) нерухомого майна від 27.01.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності після смерті [PERSON] по 1/8 частки квартири [ADDRESS] , по 1/24 частки квартири [ADDRESS] , по частки земельної ділянки 0,1000 га, розташованої у Садовому товаристві «Економіст», Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (кадастровий номер 3220882600:00:006:0085), по 1/10 частки грошової вимогу в сумі 5 800 грн. 00 коп. за договором найму (оренди) нерухомого майна від 27.01.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , стягнувши солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 96 349 грн. 80 коп. грошової компенсації за зменшення розміру її частки у спадщині. У відзивах на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. У відповіді на відзив [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на не спростування відповідачкою її тверджень, викладених у позовній заяві. У запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] заперечує викладені у відповіді на відзив [PERSON] твердження. Крім того, [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про поділ спадкового майна. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Разом з цим за життя [PERSON] відмовився від своїх часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , а квартира [ADDRESS] є його особистою власністю. Крім того йому на праві спільної сумісної власності з дружиною [PERSON] належали грошові активи в розмірі 255 428 грн. 00 коп., розміщені на банківському рахунку в АТ «Державний ощадний банк України». З цих підстав [PERSON] просить суд розподілити спадщину після смерті [PERSON] , визнавши за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/5 частки квартири [ADDRESS] , по 1/8 частки земельної ділянки, розташованої на території Гнідинської сільської ради, загальною площею 1000 кв. м, по 1/8 частки банківського вкладу, розміщеного [PERSON] на банківському рахунку в АТ «Державний ощадний банк України». У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. У судовому засіданні представник [PERSON] \-- [PERSON] позовні вимоги з урахуванням зміни предмету позову підтримав у повному обсязі, первісний позов просив задовольнити, посилаючи на викладені у позовній заяві обставини, у задоволені зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність. Представник [PERSON] - адвокат Линник Є.В. у судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив відмовити у задоволенні первісної позовної заяви, зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини. Інші особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного за зустрічного позовів, виходячи з наступного. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1,2 та 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 80 передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що 31.07.1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, під час якого [INFO] у них народилися доньки [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 83,85). 11.09.2000 року [PERSON] , від імені якої за дорученням діяв [PERSON] , придбано за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 138). Відповідно до свідоцтва про право власності Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.04.2004 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/6 кожному (т. 1 а.с. 86). Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] , підпис якого засвідчений Консулом Посольства України в Литовській Республіці, на адресу Деснянського районного суду міста Києва він зазначив, що після розірвання шлюбу з [PERSON] поступається правом на частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме на частку квартири [ADDRESS] на користь свої доньок - [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 46). 04.02.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 84). 30.03.2005 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 41). 02.08.2005 року розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації Київської області № 478 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована у [ADDRESS] , кадастровий № 3220882600:00:006:0085, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 302525 від 06.12.2005 року (т. 1 а.с.56). Окрім того, розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Киїської області від 02.08.2005 року за № 477 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована у [ADDRESS] , кадастровий № 3220882600:00:006:0145, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 319130 від 17.11.2005 року, інформація про яку в подальшому відображалась в деклараціях [PERSON] , поданих до Єдиного державного реєстру декларацій (т. 3 а.с. 29). При цьому, як вбачається із заяви [PERSON] від 27.09.2004 року та розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Киїської області від 02.08.2005 року за № 477 земельна ділянка надавалася їй безоплатно для ведення садівництва (т. 3 а.с. 30-34). 26.08.2006 року [PERSON] укладено з АКБ «Райффайзенбанк Україна» кредитний договір № МL-005/245/2006, за умовами якого банком надано йому кредит у розмірі 67 000 доларів США строком до 28.08.2021 року для придбання нерухомого майна. На забезпечення кредитного договору № МL-005/245/2006 28.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено договір іпотеки № РСL-005/245/2006/1, а також 28.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено договір поруки № SR-005/245/2006. 28.08.2006 року [PERSON] придбано за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 47-49). 13.06.2017 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору № МL-005/245/2006 від 28.08.2006 року (т. 1 а.с. 25-29). Того ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до договору поруки № SR-005/245/2006 від 28.08.2006 року (т. 1 а.с. 20-22). Як вбачається із банківської виписки по рахунку [PERSON] та банківських квитанцій за період з 2006 року по 2011 рік ним в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL-005/245/2006 сплачено 60 447,02 доларів США та 19 748 грн. 51 коп. (т. 2 а.с. 127-134, т. 3 а.с. 41-62). 27.01.2020 року [PERSON] укладено з [PERSON] договір найму (оренди) нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] строком до 27.01.2021 року з щомісячною платою в 9 000 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 51-53). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 53). Після його смерті до Двадцять першою київською державною нотаріальною контори звернулися: 08.07.2020 року із заявою про прийняття спадщини за померлим чоловіком [PERSON] , а 22.07.2020 року заяви про прийняття спадщини подані батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , а також доньками померлого - [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 70-72). Згідно відомостей КП КМР «КМ БТІ» станом на 22.11.2021 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2000 року; квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2006 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.2004 року (т. 2 а.с. 137). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Способом захисту цивільних прав є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до змісту ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За виключенням майна, право власності на яке зареєстровано за спадкодавцем, але набуто ним під час перебування у шлюбі. Так, ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 4 та 5 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗКУкраїни. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що сторони є спадкоємцями першої черги щодо майна померлого [PERSON] ; у межах шестимісячного строку після відкриття спадщини звернулися до нотаріуса із заявами про її прийняття, тобто є такими що спадщину прийняли; на момент відкриття спадщини [PERSON] на праві власності належали набуті ним в порядку приватизації 1/6 частина квартири [ADDRESS] та земельна ділянка у СТ «Економіст» й відповідно перебували у його особистій власності, а також квартира [ADDRESS] , що набута ним під час перебування у шлюбі з [PERSON] й відповідно до складу спадщини входить 1/2 частка цієї квартири, суд дійшов висновку про розподіл указаного спадкового майна в рівних частках між сторонами. Доводи [PERSON] про придбання указаної квартири за її особисті кошти підтвердження у судовому засіданні не знайшли, а показання свідка в цій частині не спростовують висновків суду. Таким чином за кожним із спадкодкоємців має бути визнано по: - 1/30 частки квартири [ADDRESS] (1/6 частка / 5 спадкоємців); - 1/5 частки земельної ділянки у СТ «Економіст» кадастровий номер 3220882600:00:006:0085 (1 / 5 спадкоємців); - 1/10 частки квартири [ADDRESS] (1/2 частка / 5 спадкоємців). При цьому, суд критично ставиться до доводів позивачів за зустрічним позовом про те, що [PERSON] за життя розпорядився 1/6 частиною квартири [ADDRESS] на користь своїх доньок, оскільки його заява на адресу суду лише свідчила про намір у майбутньому вчинити певні дії щодо нерухомого майна, що перебувало у його власності, та які за життя ним у встановлений законом спосіб вчиненні не були, а право власності на це майно залишено за собою. Разом з цим, не підлягає задоволенню первісний позов в частині розподілу грошової вимоги за договором оренди від 27.01.2020 року, оскільки станом на день звернення до суду з цим позовом строк дії договору оренди вже сплив, тобто він вже мав бути виконаним і орендна плата вже мала бути внесена, а також з огляду на те, що інший учасник цього договору до участі у справі позивачкою не залучався. Окрім того, при вирішенні спору суд враховує, що [PERSON] після розірвання 04.02.2005 року шлюбу з [PERSON] та до дня своєї смерті [INFO] питання про виділ його частки у квартирі [ADDRESS] , яку було придбано 11.09.2000 року на ім`я [PERSON] не порушував, з цією вимогою до суду не звертався, а тому своє права, яке за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України є його невід`ємним особистим правом за життя не реалізував й відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України таке право не входять до складу спадщини, що відкрилась після його смерті. З огляду на вказане вимога первісного позову про розподіл квартири [ADDRESS] , як спадкового майна [PERSON] задоволенню також не підлягає. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги зустрічного позову в частині розподілу земельної ділянки площею 0,1000 га у СТ «Економіст» з кадастровим № 3220882600:00:006:0145, набутої [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , оскільки ця земельна ділянка відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою власністю. Також, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами доводи позивачки за зустрічним позовом про віднесення банківського вкладу у АТ «Ощадбанк», відомості про розміщення грошових коштів на якому внесено [PERSON] до декларації за 2020 рік, до майна, що підлягає розподілу, як спадкове майно після смерті її чоловіка [PERSON] , оскільки ця декларація подавалася [PERSON] у 2021 року за звітний період, який охоплює період після смерті спадкодавця. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків і виходять за межі підстав та предмету позовів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Оскільки первісний та зустрічні позови підлягають частковому задоволенню, понесені сторонами судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають розподілу між ними пропорційно до розміру задоволених вимог та часток, які вони сплатити при зверненні до суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial