Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] , через адвоката Сіваченка В.В., звернувся з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якому просив: - визнати спільним майном подружжя кв. [ADDRESS] ; - припинити право спільної сумісної власності сторін на кв. [ADDRESS] ; - визнати право власності позивача [PERSON] на 1/2 частину кв. [ADDRESS] ; - визнати право власності відповідача [PERSON] на 1/2 частину кв. [ADDRESS] ; - визнати спільним майном подружжя транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; - припинити право спільної сумісної власності сторін на транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; - визнати право особистої приватної власності відповідача [PERSON] на транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; - стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію за частку ринкової власності транспортного засобу марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 182 843,00 грн., судові витрати покласти на відповідачку. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2012 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва 06 березня 2023 року. За час перебування у шлюбі сторони спільно придбали автомобіль (Універсал-В) TOYOTA RAV4, випуск 2007 року, реєстраційний номер [NUMBER] . Автомобіль придбано у 2018 році за сімейні кошти для задоволення сімейних потреб. Також у 2020 році сторони спільно придбали кв. [ADDRESS] . Позивач вказує, що квартира придбана за рахунок спільних сімейних заощаджень. Позивач, посилаючись на положення ст.60,70 Сімейного Кодексу (далі - СК) України, ст.ст.183,364 Цивільного Кодексу (далі - ЦК) України, просить позов задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 24 квітня 2023 року відкрито у справі провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засіданні (т.1 а.с.101,102). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 25 квітня 2023 року забезпечено позов шляхом накладання арешту на транспортний засіб (т.1 а.с.112-114). 29 травня 2023 року відповідачка [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в якій просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на кв. [ADDRESS] та на автомобіль (Універсал-В) TOYOTA RAV4, випуск 2007 року, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , покласти на [PERSON] судові витрати. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 2012 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано за рішенням суду у 2023 році. За період шлюбу [PERSON] фактично не працював, не займався веденням домашнього господарства, не мав доходу для забезпечення сім`ї. Натомість позивачка за зустрічним позовом весь час перебування у шлюбі працювала, отримувала стабільний дохід у ТОВ «Клініка репродуктивної медицини», який за 10 років становив більше 1 000,00 грн. Вказується на безпідставність посилання [PERSON] на придбання спірного майна за спільні сімейні кошти, оскільки останнім не надано жодного доказу, що він мав дохід та щось вносив у сімейний бюджет. Спірна квартира була придбана за подаровані кошти у сумі 65 000,00 дол. США матері [PERSON] - [PERSON] від продажу її квартири за адресою: [ADDRESS] . Спірний автомобіль також було придбано за особисті кошти [PERSON] , а також кошти від продажу іншого автомобіля DAEWOO MATIZ, реєстраційний номер [NUMBER] , який [PERSON] придбала у 2008 році ще до укладення шлюбу з [PERSON] (т.1 а.с.134-142). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 13 червня 2023 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; об`єднано зустрічний позов з первісним, призначено підготовче засідання (а.с.189,190). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 19 липня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] (ордер т.1 а.с.127,128) та витребувано з Головного управління ДПС у Харківській області інформацію щодо доходів позивача за первісним позовом (т.2 а.с.50-52). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 13 вересня 2023 від закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (т.2 а.с.77-78). Протокольною ухвалою суду від 29 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про витребуванні доказів (т.2 а.с.102-106, а.с.121). 29 червня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] , у якому вказується, що [PERSON] під час перебування у шлюбі постійно працював, але неофіційно (займався торгівлею авто та товарами на ринках за допомогою мережі Інтернет та OLX), сім`ю забезпечував, у тому числі і в період вагітності [PERSON] та народження дитини. У відзиві вказується, що пошуками спірної квартири сторони займались разом, [PERSON] здійснював комунікацію з ріелтором, у день укладання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] особисто привіз грошові кошти у розмірі 64 500,00 доларів США до приватного нотаріуса КМНО Чижикова О.О. та передав продавцю спірної квартири. [PERSON] була обізнана про наявність у розпорядженні [PERSON] власних коштів у розмірі 37 500,00 дол. США, які він отримав від батька [PERSON] ще наприкінці 2019 року. Спірний автомобіль було придбано за зароблені кошти [PERSON] , та [PERSON] додала на його придбання лише 90 000,00 грн. від продажу її автомобіля DAEWOO MATIZ. Спірний автомобіль використовувався на потреби сім`ї до 2023 року, ніяких спорів щодо спільного автомобіля не виникало, лише пізніше [PERSON] почала наголошувати, що автомобіль є її власністю (т.1 а.с.219-238). У відповіді на відзив на зустрічний позов [PERSON] заперечує, що [PERSON] надав будь-які кошти на придбання спірної квартири, вказує, що 65 000,00 дол. США отримала від своєю матері для придбання спірної квартири; спірний автомобіль також було придбано за кошти [PERSON] та часткові від продажу її автомобіля DAEWOO MATIZ, який було придбано ще у 2008 році (т.2 а.с.24-30). В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому та просив повністю задовольнити первісний позов. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні 24 жовтня 2023 року додатково пояснював, що з 2013 по 2015 роки був зареєстрований як фізична особа-підприємець, скільки заробляв за той період не пам`ятає. Далі вже працював неофіційно, займався продажем автотоварів, депозитних рахунків не мав. З дружиною за спільні кошти робили ремонт на дачі, купували меблі у квартиру, брали у кредит техніку, їздили на відпочинок. Кошти на купівлю спірної квартири частково дали родичі сторін: [PERSON] кошти у сумі 37 500,00 дол.США надав його батько, який кошти передав двома частинами у м. Лозова приблизно у 2019-2020 роках. Решту коштів, які становлять приблизно половину вартості квартири, надала дружина, гроші вона отримала від своїх родичів - від матері дружини. Також приблизно 2 000,00 дол. США на послуги зі сплати витрат, пов`язаних з купівлею квартири, дружина додатково позичила на роботі. Щодо купівлі спірного автомобіля TOYOTA RAV4, то так само - його також купували сторони за спільні кошти, проте частину коштів дружина вклала від продажу свого автомобіля DAEWOO MATIZ. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судовому засіданні проти первісного позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити, втім зустрічний позов, з підстав викладених у ньому підтримали та просили його задовольнити. [PERSON] вказувала додатково, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, гроші у сумі 65 000,00 дол. США вона отримала від своєї матері, яка продала свою квартиру та запропонувала відповідачці купити більшу квартиру. Оскільки пошук нової квартири займав деякий час, кошти зберігались у банківській скриньці. Коли за допомогою сестри [PERSON] знайшла квартиру та вже була домовленість про дату оформлення угоди, мати привезла та передала відповідачці кошти на купівлю квартири. Заперечувала проти доводів [PERSON] про те, що частково кошти на квартиру передав його батько, пояснюючи, що у них були погані стосунки, батько з сином взагалі не спілкувались, [PERSON] ніколи не їздив у інше місто щоб взяти гроші у батька. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справ вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1336 (т.1 а.с.149). Судом досліджено шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року (справа 755/1058/23), відповідно до якого шлюб між яким [PERSON] і [PERSON] розірвано (т.1 а.с.26-28). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] (т. 2, а.с. 153). Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] систематично отримувала дохід. За довідкою ТОВ «Клініка репродуктивної медицини «НАДІЯ» № НД000000005 від 25 квітня 2023 року, [PERSON] за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2023 року отримала дохід у сумі 882 313,09 грн. (т.1 а.с.162-165). Сума виплаченого доходу позивача за первісним позовом [PERSON] відповідно до відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з ІІІ кварталу 2015 року по ІІ квартал 2020 року склала 191 851,46 грн. (т. 2 а.с. 61-67). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, наведені норми законодавства та зазначені обставини свідчать про те, що кошти у вигляді заробітної плати, які отримані сторонами, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] , та транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, рік випуску - 2007, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327329075 від 29 березня 2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим С.О., 28 квітня 2020 року 11:41:42 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер: 2074080980000, яким є квартира [ADDRESS] , за [PERSON] ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 10204, виданий 28 квітня 2020 року, видавник: Чижиков О.О. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (т.1 а.с.29,30). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстрованим у реєстрі за № 10204, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (продавці) продали, [PERSON] (покупець) купила квартиру [ADDRESS] за ціною 1 730 470,00 грн. Згідно положень п.7 (абз.4) вказаного договору, на укладання та підписання цього договору надано заяву чоловіка покупця, [PERSON] , про згоду на купівлю квартири та укладання договору купівлі-продажу квартири (т.1 а.с.150,151). Як убачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом надано звіт про оцінку майна від 01 квітня 2023 року, складений експертом-оцінювачем ТОВ «Бізнес-Консалтинг» (сертифікат № 703/20 від 07 серпня 2020 року, дійсне до 07 серпня 2023 року т.1 а.с.48) [PERSON] (кваліфікаційне оцінювача посвідчення [NUMBER] від 05 травня 2022 року т.1 а.с.53). За висновком звіту ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 3 173 368,26 грн. (а.с.33-57). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (ст. 57 СК України). Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ у рівних частках між сторонами, позивач за первісним позовом вказував на те, що спірне нерухоме майно придбане за сімейні грошові кошти подружжя. Спростовуючи презумпцію спільності права власності сторін на спірне майно [PERSON] у зустрічному позові вказала, що квартира придбана нею за кошти у сумі 65 000,00 дол. США, які були подаровані її матір`ю [PERSON] . Так, [PERSON] 11 січня 2020 року продала належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] , отримавши грошові кошти у сумі 2 037 255,00 грн., що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на день укладання договору (т. 1 а.с. 167-169). Як стверджувала [PERSON] , грошові кошти від продажу вказаної квартири у сумі 85 000,00 дол. США [PERSON] поклала у банківський сейф, підписавши із АТ «Правекс-Банк» Анкету-заяву № 586 майнового найму індивідуального сейфу від 11 січня 2020 року (т. 1 а.с. 175-176). Також [PERSON] стверджувала, що більшу частину коштів - 65 000,00 дол. США від продажу квартири матері, остання передала відповідачці за первісним позовом з метою купівлі квартири, яка є предметом поділу у даному провадженні. З метою підтвердження даних обставин, стороною відповідача за первісним позовом було заявлено клопотання про допит свідків, яке протокольною ухвалою суду від 19 липня 2023 року було задоволено. Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] суду пояснила, що вона працює брокером, допомагала матері відповідача - [PERSON] у продажу її квартири по [ADDRESS] . Давала суду показання, що після продажу квартири, що було здійснено за 85 000,00 дол. США, свідок порадила винайняти банківський сейф, оскільки [PERSON] повідомляла, що хоче допомогти своїй дочці купити квартиру. Разом з нею, у день продажу квартири, поїхала у банк, проте як клались гроші у банківський сейф не бачила, при купівлі квартири по [ADDRESS] також не була присутня. Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою [PERSON] . Повідомила, що у сестри був стабільний дохід, вона працювала, здавала квартиру по [ADDRESS] . Натомість [PERSON] , як їй відомо, офіційно не працював. Суду показала, що у мами була квартира по [ADDRESS] , яку вона продала, щоб допомогти сестрі купити іншу квартиру, оскільки жила у маленькій квартирі, на той час у сторін вже народилась дитина. Особисто бачила як мати дарувала [PERSON] 65 000,00 дол. США.: напередодні вчинення правочину свідок поїхала до банку, де зберігались гроші матері, забрала вказану суму із банківського сейфу та передала матері [PERSON] , яка у свою чергу, передала їх сестрі. Також повідомила, що у сестри був автомобіль DAEWOO MATIZ, який потім свідок купила у сестри за 3 000,00 дол. США. Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] , на сімейній нараді вирішили, що свідок продасть свою квартиру по [ADDRESS] та допоможе своїй доньці із купівлею іншої квартири, адже вона жила зі своєю сім`єю у маленькій квартирі. Виручені кошти у розмірі 85 000,00 дол. США, [PERSON] за порадою брокера [PERSON] віднесла на зберігання до банку, де відразу оформила довіреність на молодшу доньку, яка могла б самостійно взяти гроші із банківського сейфа. [PERSON] не допомагав у пошуці квартири, грошей на її купівлю не мав, та вже після її купівлі ремонт не робив, свідок часто допомагала доньці з грошима. Щодо купівлі спірної квартири свідок показала, що коли знайшли квартиру та домовились про дату укладання договору, свідок попросила молодшу доньку [PERSON] поїхати у банк та взяти 65 000,00 дол. США, свідок в цей час була вдома у старшої доньки [PERSON] з онукою. Коли [PERSON] привезла гроші, свідок передала їх [PERSON] , щоб вона могла сплатити повну вартість квартири. Надаючи оцінку твердженням [PERSON] про отримання у дар грошових коштів від матері на купівлю спірної квартири, суд вказує наступне. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України). У даній справі стороною відповідача за первісним позовом, у порушення наведених вимог цивільного законодавства, не надано нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, укладеного між [PERSON] та її матір`ю [PERSON] . З наведених підстав показання свідків [PERSON] та [PERSON] не є належним та допустимим доказом факту передання вказаних грошових кошів та факту вчинення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, суд бере до уваги пояснення [PERSON] , надані ним у судовому засіданні, відповідно до яких останній визнав, що половину вартості спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] сплатила за кошті, які була надані їй родичами - матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду справи суд, встановлюючи джерела набуття майна подружжя, вважає встановленою обставину купівлі частини спірного нерухомого майна за кошти, які належали відповідачці за первісним позовом особисто, та судом не встановлено підстав для сумнівів у достовірності цих обставин, добровільності їх визнання, а тому ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу, що позивач за первісним позовом у поданій позовній заяві не зазначав будь - яких відомостей про отримання ним у батька грошових коштів у сумі 37 500,00 дол. США на придбання спірної квартири, про отримання вказаних коштів він вказав лише у відзиві на зустрічну позовну заяву, після того як [PERSON] повідомила про факт дарування грошових коштів її родичами. Відповідних доказів до суду не надав, при тому, що відповідачка за первісним позовом категорично заперечувала дані обставини, а тому суд відхиляє доводи [PERSON] про придбання частини спірної квартири за подаровані йому кошти. З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм закону, суд вважає, що з метою придбання спірної квартири відповідачкою за первісним позовом було частково витрачено власні кошти, отримані від її матері, що складає частки квартири спірної квартири, та відповідно доходить висновку про визнання частки квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Разом з тим, суд вважає, що грошові кошти, витрачені [PERSON] на придбання іншої частки спірної квартири, є спільними коштами сторін справі, оскільки відповідачкою не доведено суду, що кошти у вказаному розмірі є її власними коштами. Посилання відповідачки на те, що у [PERSON] у період перебування у шлюбі не було доходів, які б надали йому можливість рівноцінно приймати участь у купівлі спірного нерухомого майна, не спростовують висновку про віднесення цього майна до спільного майна подружжя, так як відповідно до статті 60 СК України набуте подружжям у період шлюбу майно належить їм на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Отже, з огляду на те, що суд дійшов висновку про те, що частки квартири спірної квартири є спільною власністю сторін, тому саме ця частка у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя підлягає поділу у рівних частках між сторонами, тобто по частки квартири кожній із сторін. Судом також встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, 27 січня 2018 року за Договором купівлі-продажу 8043/2018/802647 транспортного засобу [PERSON] придбала у [PERSON] транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартість купівлі - 370 000,00 грн. (т.2 а.с. 72). Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , дата реєстрації - 27 січня 2018 року, транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, колір сірий, рік випуску 2007 рік, кузов [NUMBER] , власник [PERSON] , визначено державний номерний знак [NUMBER] (т.1 а.с.177). [PERSON] у зустрічній позовній заяві вказувала, що спірний автомобіль TOYOTA RAV4 придбано за її особисті кошти та частково за кошти, отримані від продажу належного їй автомобіля DAEWOO MATIZ. За матеріалами справи [PERSON] не заперечує, що автомобіль DAEWOO MATIZ є власністю [PERSON] , вказував також, що на придбання спірного TOYOTA RAV4 [PERSON] надала 90 000,00 грн. від продажу належного їй автомобіля. Так, як вбачається з договору купівлі-продажу № 8043/2018/802643 транспортного засобу від 27 січня 2018 року [PERSON] продала [PERSON] транспортний засіб марки DAEWOO MATIZ, колір білий, рік випуску 2008 рік, державний номерний знак [NUMBER] , вартість продажу - 90 000,00 грн. (т.1 а.с.180,181). Суд доходить висновку, що [PERSON] доведо витрату її коштів у сумі 90 000,00 грн, отриманих від продажу транспортного засобу DAEWOO MATIZ, який був її особистою власністю, що не заперечується стороною позивача за первісним позовом. Отже, у придбанні спірного автомобіля TOYOTA RAV4 [PERSON] внесла свої особисті грошові кошти у розмірі 90 000,00 грн., отримані від продажу автомобіля DAEWOO MATIZ. З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм закону, судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 280 000,00 грн. витрачені на придбання спірного транспортного засобу є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] (370 000,00 - 90 000,00), оскільки [PERSON] не довела, що решта коштів у вказаному розмірі є її власними коштами. Вирішуючи питання щодо визначення частки спірного транспортного засобу, яка відноситься до спільної сумісної власності сторін та її поділу, суд виходить з таких розрахунків: 100% вартості автомобіля TOYOTA RAV4 становить 370 000,00 грн., з яких 280 000,00 грн. є спільною сумісною власністю сторін у справі, та становить 75,68 % вартості спірного автомобіля; 90 000,00 грн. є особистою приватною власністю [PERSON] та становить 24,32 % вартості спірного автомобіля. Указані 75,68 % спільної сумісної власності подружжя у спірному автомобілі або, відповідно, 7568/10000 часток, підлягають поділу між сторонами у рівних частинах, тобто по 3784/10000 часток кожному із подружжя (7568/10000 / 2 = 3784/10000). Як убачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом надано звіт про оцінку майна від 01 квітня 2023 року, складений експертом-оцінювачем ТОВ «Бізнес-Консалтинг» (сертифікат № 703/20 від 07 серпня 2020 року, дійсне до 07 серпня 2023 року т.1 а.с.70) [PERSON] (кваліфікаційне оцінювача, посвідчення [NUMBER] від 05 травня 2022 року т.1 а.с.75). За висновком звіту ринкова вартість легкового автомобіля (Універсал)TOYOTA RAV4, рік випуску - 2007, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , становить 10 000,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату оцінки складає 365 686,00 грн. (т.1 а.с.60-77). Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима. Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Вказане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З огляду на викладене, суд при визначенні суми грошової компенсації за 3784/10000 частин спірного автомобіля, виходить від ринкової вартості автомобіля TOYOTA RAV4, визначеної стороною позивача за первісним позовом під час звернення до суду, - 365 686,00 грн., та, частково задовольняючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки подружжя у спірному майні, визначає суму, що підлягає стягненню з [PERSON] у розмірі 138 375,58 грн. (365 686,00 х 37,84 % / 100) Помилковою є вимога позивача за первісним позов щодо припинення право спільної сумісної власності на спірне майно, адже, у разі виділу частки у спільному майні та визнання права власності на частку у майні, а також отримання компенсації на частку у праві спільної власності припиняється у силу закону, а саме на підставі приписів частини другої статті 364 ЦК України, та не потребує додаткового вирішення в судовому рішенні. У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, що внаслідок виділення неподільної речі у власність відповідачу і стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на це майно на користь позивача право спільної сумісної власності на майно припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Отже, суд дійшов висновку, що окрема вимога [PERSON] припинити право спільної сумісної власності на спірне майно є неефективним способом захисту, а тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити. За змістом статей12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову у зустрічному позові. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, а первісний позов задовольнив частково, тому судові витрати [PERSON] відшкодуванню не підлягають та з неї на користь [PERSON] слід стягнути понесені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, а саме витрати на оплату судового збору, сплата яких підтверджується наданими позивачем квитанціями. Так при зверненні до суду з позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 13 420 грн., а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 (т. 1 а.с. 14, 99), що загалом становить 13 956,80 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON] , з відповідача [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню частина сплаченого позивачем судового збору у розмірі 6 106,10 грн.

Outcome: partial