Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

21.09.2023 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення, за неможливістю спільного проживання, без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки, спільне життя не склалося шлюб було розірвано. Будинок [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору дарування. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, позивач зареєструвала останього у вказаному будинку але з 11.06.3023 року відповідача знято з реєстрації. У зв`язку з систематичним порушенням умов співжиття з боку відповідача, який зловживає спиртними напоями, ображає позивача, комунальні послуги не сплачує, не допускає її до будинку в зв`язку з чим позивач вимушена була переїхати проживати до сестри. Відносно неправомірних дій відповідача зверталася до правоохоронних органів. З проханням виселитися з належного позивачу будинку, відповідач не реагує. Вважає дії відповідача незаконними та просить суд ухвалити рішення про виселення [PERSON] з дитлового будинку [ADDRESS] за неможливістю спільного проживання із ним, без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Відповідач в судовому засіданні проти вимог позову заперечував. Щодо закриття підготовчого засідання та призначення слухання справи по суті не заперечував В судове засідання позивач надав письмову заяву де позовні вимоги підтримала та просила справу слухати у її відсутність. Відповідач в судове засідання надав заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, проти позовних вимог позивача не заперечував. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2014 року. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2017 року № 97082979 житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі договору дарування виданого 16.03.1992 року Пікуль А. секретарем виконкому Червономотовилівської сільської ради. Згідно Довідки № 519 від 21.09.2023 року Мотовилівського старостинського округу виконавчого комітету Фастівської міської ради, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] з 26.07.1995 року по 10.06.2023 року. З 11.06.2023 року по 21.09.2023 року фактично проживає за цією адресою без реєстрації. Разом з тим, згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Фастівським МРВГУ МВС України в Київській області від 17.11.1999 року місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , значиться [ADDRESS] з 10.06.1994 року по теперішній час. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При зверненні до суду з даним позовом позивач зазначає, що відповідач систематично порушує умови співжиття, зловживає спиртними напоями, ображає її, не допускає її до її будинку, здійснює фізичне та психічне насильство, що робить неможливим для її проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать чоловік, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви надано Талон-повідомлення єдиного обліку № 12143 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію де зазначено, що від [PERSON] , надійшла заява до РУ про те, що 30.08.2023 о 12.27 за адресою: [ADDRESS] , щодо неправомірних дій з боку колишнього чоловіка [PERSON] , зловживає алкоголем, та не хоче висилятися з будинку. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно матеріалів справи відсутні докази щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно своєї колишньої дружини та вчинення хуліганства, як і відсутні докази про неодноразове звернення позивача з цього приводу до поліції, виконкому сільської ради. Як і не містять матеріали позову доказів щодо рішення про притягнення до відповідальності за заявою позивача до Фастівського РУП (Талон-повідомлення єдиного обліку № 12143). Не може бути виселено колишнього члена сім`ї власника квартири на підставі статті 116 ЖК УРСР без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином суд аналізуючи подані позивачем докази на підтвердження своїх доводів вважає [PERSON] не надала належних, допустимих та достатніх доказів порушення відповідачем правил співжиття, у тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього заходів реагування, а одні лише факти звернення останньої до поліції щодо поведінки відповідача не можуть бути підставою для виселення, а тому у задоволенні позову варто відмовити саме з цих підстав.

Outcome: dismissed