Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Гола Пристань Херсонської області на тимчасово окупованій території України. В обгрунтування заяви заявник зазначила, що 06 червня 2023 року близько 2:50 год. ночі окупаційними силами російської федерації під час вторгнення в Україну було знищено греблю Каховської гідроелектростації, внаслідок чого було затоплено значну частину лівого берегу р. Дніпро Херсонської області, в тому числі м. Гола Пристань. У вказаному місті за адресою: [ADDRESS] проживала матір заявника - [PERSON] . 07 червня 2023 року сусідами було виявлено її тіло у власному будинку та встановлено, що вона загинула внаслідок утоплення, про що окупаційною владою було видане медичне свідоцтво про смерть від 18 червня 2023 року № 29/КЛ. У подальшому [PERSON] була похована у м. Гола Пристань. Проте, отримати свідоцтво про смерть матері у відділі державної реєстрації актів цивільного стану на території України заявник не може, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, і будь-які документи, що видані органами, створеними всупереч законодавству України, є недійсними і не створюють правових наслідків. Встановлення даного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті матері. Заявник у судове засідання не з`явилась, просила справу розглянути без її участі. Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відділу. Крім того, у клопотанні зазначено, що факт смерті особи на окупованій території не підтверджений належними доказами. Зокрема, копії документів, що надані для заінтересованої особи, не засвідчені належним чином, а також є неналежної якості. Крім того, як зазначено в заяві про встановлення факту, оригінал медичного свідоцтва про смерть матері заявника від 18.06.2023 № 29/КЛ відсутній. У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 7). Як зазначає у своїй заяві заявник, 06 червня 2023 року близько 2:50 год. ночі окупаційними силами російської федерації під час вторгнення в Україну було знищено греблю Каховської гідроелектростації, внаслідок чого було затоплено значну частину лівого берегу р. Дніпро Херсонської області, в тому числі м. Гола Пристань. У вказаному місті за адресою: [ADDRESS] проживала матір заявника - [PERSON] . 07 червня 2023 року сусідами було виявлено її тіло у власному будинку та встановлено, що вона загинула внаслідок утоплення, про що окупаційною владою було видане медичне свідоцтво про смерть від 18 червня 2023 року № 29/КЛ. У подальшому [PERSON] була похована у м. Гола Пристань. За місцем свого фактичного проживання [PERSON] звернулася до органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян з метою реєстрації смерті матері у встановленому законом порядку, але отримала роз`яснення, що документи видані органами окупаційної влади не є підставою для реєстрації смерті органами державної влади України. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно статті 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Згідно пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. 07 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким, зокрема, частину третю статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнено словами «крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану». Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі N 235/2357/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 759/1443/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації смерті, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Із заяви [PERSON] та доданих до неї документів вбачається, що [INFO] в м. Гола Пристань Херсонської області на тимчасово окупованій території України у власному будинку за адресою: [ADDRESS] внаслідок утоплення померла мати заявника - [PERSON] , про що окупаційною владою було видано медичне свідоцтво про смерть серії № 29/КЛ від 18.06.2023, оригінал якого у заявника відсутній. Факт підриву Каховської ГЕС, що мало місце 06 червня 2023 року, є загальновідомим фактом і не підлягає доведенню. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, оскільки смерть [PERSON] настала в м. Гола Пристань Херсонської області, тобто на тимчасово окупованій території України, і отримати лікарське свідоцтво про смерть, видане компетентним органом державної влади України - є неможливим, а тому єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті. За таких обставин, у зв`язку з тим, що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] на підставі документу, виданого органом влади, який створений всупереч законодавству України, не можлива, а тому суд знаходить підстави для задоволення заяви. Крім того, доводи представника заінтересованої особи, що копії документів не засвідчені належним чином не відповідають дійсності, адже додані до заяви копії документів завірені представником заявника - адвокатом Прокоф`євим Б.І. Також, суд звертає увагу, що документи про смерть особи на тимчасово окупованій території, видані органами, створеними всупереч законодавству України, є недійсними і не створюють правових наслідків, а отже саме з цієї причини заявник змушена звернутися до суду для встановлення відповідного факту з метою державної реєстрації смерті матері компетентними органами на території України. На підставі викладеного,

Outcome: approved