Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

09 лютого 2023 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: визнання незаконною реєстрації права власності житлового будинку [ADDRESS] , визнання права власності на зазначений житловий будинок та земельні ділянки за кадастровими номерами 4825184801:04:000:0234, 4825184801:04:000:0233 (а.с. 4-8). Неодноразово\~уточнивши свої\~вимоги,\~позивачка просила:\~визнати недійсним\~договір дарування\~від 02\~жовтня 1991\~року 1/3\~частки житлового\~будинку за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та скасувати\~його державну\~реєстрацію;\~визнати незаконною\~реєстрацію права\~власності житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~і спорудами\~та земельних\~ділянок за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~і скасувати\~їх державну\~реєстрацію;\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на об`єкти\~нерухомого майна:\~житловий будинок\~по [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~1998857148251,\~земельну ділянку\~з кадастровим\~номером 4825184801:04:000:0234\~площею 0,\~15\~га та земельну ділянку з кадастровим номером 4825184801:04:000:0233 площею 0, 25 га. (а.с. 108-113; 125-126). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 жовтня 1991 року мати позивачки [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку із чим відповідачу після перерозподілу ідеальних часток стало належати 68/100 часток у праві власності на вказану нерухомість. Посилаючись на те, що протягом 20 років вона вкладала власні кошти у будівництво спірного будинку, а відповідач не його облаштування не витрачався, а також на те, що договір дарування було вчинено без її відома і на теперішній час відповідач відмовляється повернути їй спірне майно, позивачка звернулася з вказаним позовом. 15 лютого 2023 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Рак Л.М. відкрито провадження у вказаній справі. 26 червня 2023 року суддею Рак Л.М. задоволено заяву про самовідвід та справу передано до канцелярії суду для повторного автоматичного розподілу. 28 червня 2023 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Шевиріною Т.Д. справу прийнято до свого провадження. 28 вересня 2023 року судом постановлено ухвалу, якою закінчено підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 14 листопада 2023 року з викликом сторін. 14 листопада та 12 грудня 2023 року сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с. 177, 179, 180, 181; 183, 184, 185). 14 листопада 2023 позивачкою та її представником не повідомлено про причини неявки, клопотань/заяв не надано. 12 грудня 2023 року представником позивачки через підсистему «Електронний суд» подано заяву про відкладення судового розгляду з посиланням на виявлення у представника захворювання на Covid-19. Однак, жодних підтверджуючих документів до вказаної заяви не долучено, як не зазначено на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні перебуває представник. При цьому, 23 листопада 2023 року судом задоволено клопотання представника позивача адвоката Михайлова Г.В., та забезпечено останньому участь у всіх судових засіданнях у режимі відеоконференції з власних засобів зв`язку (а.с. 189). Разом із тим, сторона цією можливістю не скористалась, у судовому засіданні участь не взяла. Крім того,\~в матеріалах\~справи є\~заява представника\~позивачки \~адвоката Афенді\~В.П.\~про розгляд\~справи без\~їхньої участі,\~в якій\~представник також\~зазначив,\~що підтримує\~позовні вимоги\~та просить\~суд їх\~задовольнити (а.с.\~104,\~116). Оскільки позивачка має двох представників адвокатів Афенді В.П. та Михайлова Г.В., один з яких не з`явився, не підтвердив поважність причин своєї неявки, правом взяти участь у режимі відео конференції не скористався, а інший представник просив розглянути справу без його участі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника [PERSON] про відкладення судового розгляду. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 березня 2020 року, яке набрало законної сили 17 квітня 2020 року, задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлено, що 68/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , що належать [PERSON] , фактично є цілою часткою, яка утворилася внаслідок прийняття рішення Чорноморською сільською радою Очаківського району Миколаївської області про виділення частки будинку по [ADDRESS] в окрему одиницю. Зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] , будучи власницею житлового будинку [ADDRESS] , 11 травня 1990 року здійснила відчуження [PERSON] 1/3 частки вказаного будинку за договором дарування. Крім того, 17 червня 1989 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частку зазначеного житлового будинку. 02 жовтня 1991 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частку вказаного житлового будинку. 04 серпня 1993 року Очаківське Бюро технічної інвентаризації відповідно до письмових заяв співвласників затвердило нові розміри часток співвласників на житловий будинок [ADDRESS] , а саме: [PERSON] 22/100 часток, [PERSON] 68/100 часток, [PERSON] 10/100 часток. З урахуванням затверджених розмірів часток співвласників, рішенням Чорноморської сільської ради народних депутатів №25 від 11 червня 1993 року було вирішено видати свідоцтва на право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням часток співвласників: [PERSON] 22/100 часток, [PERSON] 68/100 часток, [PERSON] 10/100 часток. Відповідно до свідоцтва про право власності від 20 жовтня 1993 року, виданого Виконавчим комітетом Чорноморської сільської ради народних депутатів, [PERSON] належить 68/100 часток у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом було встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 22 жовтня 1993 року відчужив [PERSON] 1/10 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 березня 1997 року, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 22/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області №68 від 31 травня 2007 року, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , замість Договору дарування від 22 жовтня 1993 року та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 листопада 1997 року, з зазначенням цілої частки - 1/1. Таким чином, спільну часткову власність [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , було припинено. 16 жовтня 2007 року [PERSON] подарувала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області №107 від 29 жовтня 2019 року, частині житлового будинку, що знаходиться у власності [PERSON] , присвоєно адресу: [ADDRESS] . 26 грудня 2019 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на 68/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Судом також встановлено, що [PERSON] набув право власності на земельні ділянки площею 0,15 та 0,25 га за кадастровими номерами 4825184801:04:000:0234 та 4825184801:04:000:0233, про що йому було видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки від 12 березня 2003 року, а 24 червня 2020 року відомості про право власності відповідача на зазначені земельні ділянки були внесені до державного реєстру нерухомого майна (а.с. 26, 27, 28-31). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини, що виникли з оспорюваного договору дарування, поширюється дія норм ЦК Української РСР. За змістом ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.ст. 243, 244 ЦК (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування)\~за договором\~дарування одна\~сторона передає\~безоплатно другій\~стороні майно\~у власність. Договір\~дарування вважається\~укладеним з\~моменту передачі\~майна обдарованому. Договір\~дарування на\~суму понад\~500\~карбованців,\~а при\~даруванні валютних\~ цінностей\~ на\~суму понад\~50\~карбованців повинен\~бути нотаріально\~посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно зі статтею 14 Закону Української РСР від 25 грудня 1974 року № 3377-VІІІ "Про державний нотаріат" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, належало право посвідчувати угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних житлових будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. Статтею 2 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради трудящих покладено вчинення нотаріальних дій. Відповідно до частин другої, сьомої статті 35 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчується за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільській місцевості, посвідчується лише за умови, що набувачу в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком випадків продажу будинків на знос чи перенесення. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що спірний договір дарування укладений та посвідчений у відповідності до вимог Закону. Обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок, позивачка посилалась на той факт, що її мати [PERSON] , яка уклала оспорюваний правочин, не була власницею житлового будинку. Стаття 15 ЦК України гарантує право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з пунктами 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивачка зазначала, що факт реєстрації права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] позбавляє її права власності на будинок, який вона фактично побудувала та який ремонтувала за власні кошти. Вирішуючи спір в наведеній частині вимог, суд зазначає, що викладені у позовній заяві обставини, якими [PERSON] обґрунтовує свої вимоги, не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом під час розгляду цього спору. Зокрема,\~суд звертає\~увагу на\~ту обставину,\~що,\~починаючи з\~1989\~року мати\~позивачки [PERSON] \~тричі відчужувала\~частки у\~праві власності\~на спірний\~будинок,\~що свідчить\~про те,\~що на\~момент укладення\~оспорюваного правочину\~вона була\~власником майна, і той факт, що позивачка витрачала кошти на будівництво та утримання цієї нерухомості не може свідчити про перехід до неї цього права. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням викладеного, а також того, що оспорюваний правочин вчинений з дотриманням законодавчих вимог щодо його форми та змісту, і позивачкою не надано доказів на спростування цього факту, суд дійшов висновку, що вона свого процесуального обов`язку не виконала не довела належними та допустимими доказами існування підстав для визнання такого договору недійсним. Вирішуючи спір в частині вимог про визнання за позивачкою права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 4825184801:04:000:0234 та 4825184801:04:000:0233, суд виходить з того, що право власності на них відповідача виникло у 2003 році, тобто не з правочину, який оспорює позивачка (а.с. 115, 26, 27). При цьому, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на вказані земельні ділянки не обґрунтовані у жодний спосіб. Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує що [PERSON] на законних підставах набув та зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що під час розгляду справи позивачка не довела заявлені права на спірне майно, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed