Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 15.02.2023 звернулось АТ « Сенс Банк» із позовом до [PERSON] про стягнення за період часу з березня 2019 по грудень 2022 , в порядку ст. 625 ЦК України, грошових коштів у загальному розмірі 1\~303\~504,33 грн, які складаються із 3% річних у сумі 248\~207,45 грн, та інфляційних витрат у сумі 1\~055\~296,87 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2015 року у справі №520/5803/15ц були задоволені вимоги ПАТ « Альфа-Банк» ( правонаступником якого є АТ « Сенс Банк») до [PERSON] та, у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №800003826 від 14.05.2008 у загальному розмірі 2\~783\~176, 04 грн, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, яки не виконано у звязку із чим у кредитора виникло право компенсаційних витрат на невиконане грошове зобов`язання. Представник позивача пояснив що кредитором у позасудовому порядку було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2020 у справі №947/26419/19 було задоволено позов [PERSON] та визнано протиправним і скасовано рішення про державну реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ « Альфа-Банк». Під час розгляду справи представник позивача надав , на вимогу суду, два розрахунку компенсаційних витрат виконаних у відповідності до вимог « Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України на час воєнного стану в Україні один за період 24.02.2019 по 23.02.2022 на загальну суму 740\~175,77 грн., а другий, з урахуванням продовження строку позовної давності на період карантину, за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у загальної сумі 1\~550\~318,95 грн, та наполягав на стягненні суми визначеної у другому розрахунку. Відповідач та його представник , заперечували проти задоволення позову у повному обсязі та просили суд врахувати, що після винесення рішення суду 01.12.2015 кредитор, скориставшись правом позасудового стягнення на предмет іпотеки та 17.09.2019 зареєстрував за собою право власності на вказаний об`єкт нерухомості, а крім того згідно довідки №775 від 26.12.2019 про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу [PERSON] було прощено (анульовано) залишок заборгованості у розмірі 1\~884\~232,70 грн, який залишився після звернення стягнення не предмет іпотеки. Також відповідач та його представник звернули увагу суду на те, що кредитор не звертався із вимогами про стягнення саме заборгованості по кредитному договору а тому , у відповідності до правової позиції Верховного Суду , вказана вимога є задавнена на яку не можуть бути нараховані компенсаційні вимоги визначені у ст. 625 ЦК України. Судом встановлено, що 14 травня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк», назву якого у подальшому змінено на Акціонерне товариство "Альфа-Банк" а потім АТ « Сенс Банк», укладено кредитний договір № 800003826, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 80 000 дол. США. Кредитний договір був забезпечений іпотечним договором № 800003826-И від 14 травня 2008 року, укладеним між тими ж сторонами. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2015 року у справі №520/5803/15ц були задоволені вимоги ПАТ « Альфа-Банк до [PERSON] та, у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №800003826 від 14.05.2008 у загальному розмірі 2\~783\~176, 04 грн, було звернуто стягнення на предмет іпотеки. У рішенні суду визначений повний розмір заборгованості в розмірі 2\~783 176 (два мільйони сімсот вісімдесят три тисячі сто сімдесят шість) гривень 04 копійки, з яких: - сума заборгованості за кредитом 1883433,97 грн; - сума заборгованості за відсотками 289393,15 грн; - пеня 610348,92 грн. Рішення набрало законної сили 30.06.2016. Виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки призупинено до закінчення дії\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. 21.05.2018 року АТ «Альфа-банк» надіслало на адресу [PERSON] повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, та згідно довідки №775 від 26.12.2019 [PERSON] було прощено (анульовано) залишок заборгованості у розмірі 1\~884\~232,70 грн, який залишився після звернення стягнення не предмет іпотеки. 13.09.2019\~на підставі\~рішення державного\~реєстратора Комунального\~підприємства «Агенція\~реєстраційних послуг»\~Манюти Сергія\~Васильовича про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень\~№ 48726443\~від 17.09.2019\~року було\~зареєстровано за\~АТ «Альфа-Банк»\~ право\~власності на\~предмет іпотеки,\~а саме\~на квартиру,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2020 у справі №947/26419/19 було задоволено позов [PERSON] та визнано протиправним і скасовано рішення про державну реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ « Альфа-Банк». Рішення набрало законної сили 07.09.2020. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, «боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Верховний Суд неодноразово розтлумачив сферу застосування цієї статті, а саме, що охоплює собою поняття «грошове зобов`язання», зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Крім того у постанові Постанова Великої Палати від 04.02.2020 № 912/1120/16 Верховний Суд знову виловив правовий висновок щодо наступного наступному: «Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, тобто застосування вимог ст.. 625 ЦК України виступає у даному випадку як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Окрім цього Верховний Суд зауважив, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в постанові у справі № 6-1206цс15. Зазначеною постановою усталену судову практику в цивільних справах цієї категорії фактично було змінено та розтлумачено положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Також не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Велика Палата ВС визначила що, звертаючись із першим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни. Якщо в рішенні суду про звернення стягнення на предмет застави вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувача) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, згідно правової позиції визначеної Великою Палатою Верховного Суду до грошового зобов`язання, порушення якого є підставою для застосування вимог ст. 625 ЦК України відносяться і випадку винесення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо у рішенні суду визначений розмір загальної заборгованості по кредитному договору. У даному\~випадку у\~рішенні суду\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~від 01.12.2015\~року у\~справі №520/5803/15ц\~було визначено\~розмір заборгованості\~по кредитному\~договору №800003826\~від 14.05.2008\~у загальному\~розмірі 2\~783\~176,\~04\~грн,\~що є\~підставою для\~суду вважати\~наявність у\~ позивача права на звернення стягнення компенсаційних виплат визначених у ч.2 ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання. Водночас суд критично ставиться до заперечень відповідача та його представника стосовно наявності анулювання Банком залишку заборгованості за основним зобов`язанням по кредитному договору, так як вказане анулювання було безпосередньо пов`язано із позасудовим зверненням стягнення на предмет іпотеки та стосувалось залишків заборгованості після переходу права власності на іпотечне майно до іпотекодержателя , але після рішення суду яким зазначене стягнення було скасовано сторони повернулись до стану яке передувало вказаному позасудовому стягненню. Що стосується розміру грошових вимог у відповідності до розрахунку Банка суд вважає що спритним для задоволення вимог є саме перший розрахунок який стосується розміру грошової компенсації у вигляді 3% річних та інфляційних витрат за період 24.02.2019 по 23.02.2022 на загальну суму 740\~175,77 грн, з наступного. Так Велика Палата Верховного Суду у\~постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц\~зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення\~і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи вказану правову позицію ВП ВС позивач при зверненні до суду 15.02.2023 визначився із терміном стягнення виплат згідно ст. 625 ЦК України за період з березня 2019 по грудень 2022. Однак, Законом України від № 2120-ХІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного часу», який набрав чинності 17 березня 2022 року, внесені зміни у «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» та згідно п. 18 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також законодавцем установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем. Тобто нараховані, згідно вимог ст. 625 ЦК України проценти та інфляційні витрати є незаконними. На вимогу суду позивач здійснив перерахунок суми яка підлягає стягнення за період часу , який відповідав позовним вимогам та розрахував розмір у загальної сумі 740\~175,77 грн, складовим якої є інфляційні витрати у розмірі 546\~867, 98 грн. та 3% річних на суму 193\~307,79 грн. Іншим розрахунком розміру компенсаційних виплат позивачем було визначена сума , яка підлягає стягненню у розмірі 1\~550\~318,95 грн, за період часу з 12.03.2017 по 23.02.2022, який визначений з урахуванням продовження строку позовної давності на період карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України)\~установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Законом України від 30\~березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,\~продовжуються на строк дії такого карантину». Водночас згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач не змінював позовні вимоги стосовно строку позовної давності більш ніж заявлені у позові три роки, тому питання застосування додаткового строку з 2017 року, який продовжено на період карантину виходить за межі позовних вимог, і може бути прийнято судом лише при наявності прийнятої судом заяви про збільшення позовних вимог що у даному випадку відсутнє. Частина третя статті 13 ЦПК України також визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Наведене вище дозволяю суду прийти до висновку що позовні вимоги, які підлягають задоволенню стосуються період часу визначеному позивачем з лютого 2019 року по 23.02.2022 на загальну суму 740\~175,77 грн, складовим якої є інфляційні витрати у розмірі 546\~867, 98 грн. та 3% річних на суму 193\~307,79 грн. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). У даному випадку позивачем при подачі позову про стягнення із відповідача 1\~303\~504, 33 грн було сплачено судовий збір у розмірі 19\~552,57 грн. Суд, враховуючи що позовні вимоги задовольняються частково у розмірі 740\~175, 77 грн., вважає що судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог, у сумі 11\~102,64 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial