Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовом, в якому просить стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики від 11.07.2018 року у розмірі 21\~729,92 доларів США із яких основна сума позики 15\~200 доларів США та 6\~529,92 долари США проценти за користування коштами. У судових засіданнях позивач посилався на те, що 11.07.2018 року відповідачі надали йому розписку, в якій підтвердили факт отримання у нього, позивача, грошових коштів у розмірі 15\~200 доларів США та погодилися сплатити 4 відсотки процентів за кожен місяць користування коштами від суми позики. Строк повернення коштів у розписці не встановлено, а тому 06.08.2022 року позивач направив відповідачам претензії про повернення грошових коштів. Однак, станом на 08.09.2022 року відповідачі боргове зобов`язання не виконали, тому він звернувся до суду за захистом порушеного права. Відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, в якому остання заперечила проти задоволення позову. В даному відзиві відповідач підтвердила факт надання нею разом із її чоловіком [PERSON] такої розписки. Однак, заперечила факт отримання нею від позивача будь-яких претензій чи вимог у письмовій формі про повернення позичених коштів. Вказує, що листи, які направляв їй та її чоловікові позивач, їм не вручено та повернуто за терміном зберігання. Водночас, інший відповідач [PERSON] перебуває за кордоном, тому він не міг отримати жодної вимоги про повернення коштів. Відповідач у відзиві ставить під сумнів той факт, що в листах, які надсилав їй позивач дійсно містилася претензія про повернення коштів згідно наданої нею розписки. Окрім того, наголошує на часткове повернення нею боргу згідно цієї ж розписки, яке відбувалося до моменту звернення позивача до суду. Також, у своєму відзиві [PERSON] ставить вимогу про стягнення із позивача понесених нею судових витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву не надав, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак її представник, адвокат Гресько В.В. подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їхньої відсутності, і в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] надано Розписку позивачу, за змістом якої вони обидва отримали від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 15200 доларів США та зобов`язувались за користування коштами сплатити 4% (відсотки) від сум позики за кожен місяць користування коштами, а також зобов`язалися виплачувати кошти до кінця місяця та повернути всю суму із відсотками на першу вимогу позивача. У разі виїзду закордон зобов`язалися попередити і повернути всі кошти. Дана розписка складена 11.07.2018 року, написана власноручно на звичайному аркуші паперу та містить підписи обох відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також позивача [PERSON] . Оригінал даної розписки було досліджено в судовому засіданні. Поштовими квитанціями та накладними із номерами 7660101209657 та 7860101209665 від 06.08.2022 року підтверджено факт надсилання [PERSON] та [PERSON] цінних листів з описом вкладення. В наданих суду копіях описів вкладення у цінні листи на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] зазначено, що в цих листах надсилалися претензії/вимоги про повернення грошових коштів на одному аркуші. Витягами із сервісу відстеження поштових відправлень за номерами 7660101209657 та 7860101209665 підтверджується факт повернення цих листів за зворотною адресою «за закінченням терміну зберігання» 23.08.2022 року та отримання їх відправником 10.09.2022 року. В судовому засіданні 18.04.2023 р. позивач надав для огляду суду конверти цінних листів з описом із номерами 7660101209657 та 7860101209665, які надсилались відповідачам та повернулися позивачу. За результатом такого огляду, судом встановлено, що в даних конвертах містилися вимоги про повернення відповідачами позичених коштів згідно розписки. Зазначені вимоги були виконані друкованим способом на звичайних аркушах паперу, однак не містили підпису особи, від імені якої було викладено цей текст. Позивачем [PERSON] до суду було надано клопотання від 12.06.2023 р. в якому він повідомив суду про часткове погашення відповідачами боргу згідно розписки, а також надав суду розрахунок, де зазначив, що відповідачі йому повертали позичені кошти в наступному розмірі: 16.09.2019 1990 грн., 03.12.2019 7300 грн., 10.01.2020 2500 грн., 25.01.2020 1000 грн., 30.01.2020 1400 грн., 03.02.2020 2700 грн., 10.02.2020 2400 грн., 20.02.2020 2450 грн., 17.03.2020 500 грн., 01.04.2020 2800 грн., 11.04.2020 1000 грн., 15.04.2020 2740 грн., 28.04.2020 1000 грн., 07.05.2020 1500 грн., 11.05.2020 1000 грн., 13.05.2020 1000 грн., 16.09.2020 2786 грн., 02.10.2020 2985 грн., 22.10.2020 2786 грн., а загалом за курсом долара США на момент проведення кожної такої виплати 1619,58 доларів США. Зазначений розрахунок підтверджений виписками із банківського рахунку позивача [PERSON] , платіжними інструкціями наданими відповідачем [PERSON] та довідками про курс гривні до долара США, сформованими станом на дату кожної операції по переказу коштів. Зі змісту виписок із банківського рахунку позивача [PERSON] та платіжних інструкцій наданими відповідачем [PERSON] судом встановлено, що одержувачем цих коштів є позивач [PERSON] , а відправниками відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Зазначений розрахунок відповідає доданим позивачем первинним документам. Разом з тим, відповідачкою разом із відзивом подано свій розрахунок погашення боргу, де зазначено про повернення нею позивачу коштів в наступному розмірі: 03.01.2020 904,52 грн., 26.05.2020 301,51 грн., 26.05.2022 502,51 грн., 15.10.2020 2864,32 грн., 30.12.2020 4422,11 грн., 03.02.2021 2010,05 грн., 19.02.2021 3015,08 грн., 02.03.2021 14\~020,10 грн., а загалом за курсом долара США на момент проведення кожної такої виплати 1006,33 доларів США. Даний розрахунок відповідачки підтверджується банківськими квитанціями, що додані до відзиву та інформаційними довідками НБУ про курс гривні щодо іноземних валют станом на день кожної операції по переказу коштів. Зі змісту банківських квитанцій від 03.01.2020, від 26.05.2020, від 26.05.2022, від 15.10.2020, від 30.12.2020, від 03.02.2021, від 19.02.2021, від 02.03.2021 судом встановлено, що одержувачем цих коштів був позивач [PERSON] , а відправником [PERSON] . В призначені платежу зазначено «Переказ власних коштів». Розрахунок відповідачки відповідає доданими нею до відзиву первинним документам. Платіжні операції із обох розрахунків не суперечать один одному, не дублюються та доповнюють одна одну. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю відповідачки [PERSON] та повідомила, що вона після відкриття банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» передала свою картку дочці [PERSON] для користування і саме дочка витрачала кошти із її картки на свої потреби. Відповідачка [PERSON] , яка була також допитана в судовому засіданні в якості свідка за її згодою повідомила суду, що вона з розрахункового рахунку своєї матері [PERSON] здійснювала переказ грошових коштів на картковий рахунок позивача [PERSON] з метою повернення позичених в нього коштів згідно наданої нею розписки. Також, пояснила суду, що вказана розписка була надана нею з чоловіком під тиском позивача в них вдома, а сума боргу охоплює кошти, які вони позичили в борг ще у 2014 році. Проаналізувавши фактичні обставини по справі, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналізуючи правову природу договору позики, що укладається між сторонами шляхом оформлення розписки Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц дійшла до висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відтак, суд доходить висновку, що між позивачем [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачами [PERSON] і [PERSON] як позичальниками з іншої сторони, 11.07.2018 р. укладено договір позики, за змістом якого позичальники отримали від позикодавця грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15200 доларів США та зобов`язалися сплачувати позикодавцю проценти в розмірі 4% за кожен місяць користування коштами, а також повернути всю суму боргу із нарахованими процентами на вимогу позикодавця. Даний договір було укладено між сторонами шляхом видачі розписки у простій письмовій формі. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки договором позики між сторонами не було встановлено строку повернення позичених коштів, то у відповідачів виник обов`язок повернути дані кошти позивачу на першу його вимогу. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом приписів статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. В постанові Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 303/2983/19 сформовано правовий висновок за змістом якого до односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору, вчинення передавального напису (індосаменту), прощення боргу. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Отже, з огляду на умови укладеного сторонами договору позики та вимог цивільного законодавства, з метою повернення позичених відповідачам коштів, позивач повинен був надіслати або вручити відповідну вимогу про повернення цих коштів. Така вимога в силу положень цивільного законодавства є одностороннім правочином позикодавця-кредитора, оскільки є виключно його вольовою дією, спрямованою на настання правових наслідків для нього отримання грошових коштів. Після надсилання або вручення будь-кому із відповідачів такої вимоги, у позивача як кредитора-позикодавця виникають правомірні очікування отримати впродовж 30 календарних днів з цього моменту у свою власність позичені ним кошти із процентами, обумовленими договором. У випадку незадоволення будь-ким із відповідачів як боржниками такої вимоги позивача як кредитора у 30-денний строк із моменту її надсилання, доцільно стверджувати про порушення цивільного права позивача, яке підлягає захисту зокрема і в судовому порядку. На підтвердження факту направлення відповідачам вимоги про повернення коштів, позивач посилається на обставину надсилання їм цінних листів з описом вкладення із номерами 7660101209657 та 7860101209665, в яких містився текст відповідної вимоги, викладений друкованим способом. Проте такі вимоги не містили підпису особи, яка її складала. Вміст конвертів даних цінних листів досліджено безпосередньо судом. В них було встановлено наявність аркушів, на яких містився текст із вимогою до кожного відповідача окремо про повернення позичених коштів із процентами. В якості особи, що направляє відповідну вимогу вказаний позивач. Однак, суд звертає увагу, що під даним текстом був відсутній підпис позивача або будь-які інші дані, які свідчать про його волевиявлення під таким текстом вимоги. Так само як і відсутні дані про накладення цифрового підпису на даний текст. Окрім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що перед надсиланням даних листів текст цих вимог він дійсно не підписував. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц сформовано правову позицію, в якій вказується, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Оскільки в досліджених судом текстах вимог, які адресовані відповідачам був відсутній власноручний (або електронний) підпис позивача чи іншої особи, уповноваженої діяти від його імені, то суд доходить висновку, що означені вимоги як односторонні правочини не були вчинені. Відсутність на паперових аркушах текстів вимог підпису позивача не дає суду змогу ідентифікувати учасника цього правочину саме позивача та підтвердити його волевиявлення. Це свідчить, шо письмові вимоги позивача до відповідачів не відповідають ч. 3 ст. 203 ЦК України як одностороннього правочину, спрямованого на настання для позивача правових наслідків у вигляді повернення йому позичених коштів. Окрім того,\~пунктом 61\~Правил надання\~послуг поштового\~зв`язку,\~затверджених постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~05.03.2009\~року №\~270\~(у\~редакції чинній\~на момент\~відправлення позивачем\~цих листів)\~у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. Поштовими накладними № 7860101209665 та №7860101209657 підтверджується факт відправлення позивачем відповідачам поштових відправлень із оголошеною цінністю. Разом з тим, в копіях описів вкладення у цінний лист на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] відсутні номери поштового відправлення, що не відповідає вищевказаним Правилам надання послуг поштового зв`язку. Це в свою чергу унеможливлює встановлення судом того факту, що вказаний опис був вкладенням саме у листи під № 7860101209665 та №7860101209657. Також, під час дослідження судом вмісту конвертів цінних листів з описом вкладення за № 7660101209657 та №7860101209665, судом встановлено, що до моменту передачі суду для їх огляду, дані конверти були відкриті. Така обставина ставить під сумнів, шо в даному конверті на момент його відправлення був саме той вміст, що і на момент пред`явлення його суду. Суд також, звертає увагу, що згідно наданих сторонами доказів, листи із №7660101209657 та №7860101209665 не були вручені відповідачам та повернулися позивачу за закінченням терміну зберігання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідачам нічого не було відомо про будь-які майнові претензії позивача до них. Відповідно до положень ст. ст. 79 та 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За таких умов, суд доходить висновку, що матеріали справи не містять допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували направлення позивачем до відповідачів належним чином оформленої вимоги про повернення позичених у нього коштів. Натомість, надані позивачем докази не дають змоги суду пересвідчитися у наявності волевиявлення позивача на направлення такої вимоги відповідачам (відсутній підпис на тексті документа). Отже, заявлений позивачем позов на думку суду є передчасним. При цьому, суд зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] після укладення договору позики і до моменту пред`явлення позову до суду, здійснювали дострокове погашення боргу. Так, на основі досліджених доказів, судом встановлено часткове дострокове погашення відповідачами заборгованості перед позивачем в сумі, що еквівалентна 2625,91 доларів США. Таким чином, суд доходить висновку про безпідставність та передчасність заявлених позовних вимог, відтак, цей позов не підлягає до задоволення. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі й на професійну правничу допомогу. Положеннями ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову, то за правилами процесуального законодавства та з огляду на надані сторонами докази, слід стягнути із позивача на користь відповідачки [PERSON] понесені нею витрати на правничу допомогу. Договором про надання правової допомоги № 12/2022 від 31.10.2022 року, укладеним між АБ «Гресько та партнери» та відповіджача [PERSON] , підтверджується, що адвокатом Гресько В.В. надавалася правова допомога відповідачці [PERSON] у даній цивільній справі. Додатком № 2 до даного Договору про надання правової допомоги сторони обумовили розмір гонорару у фіксованій розмірі, зокрема: за підготовку відзиву на позовну заяву в цій справі 2000 грн.; представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні у справі 700 грн. за одне судове засідання. Актом приймання-передачі послуг № 12/2022/1 від 04.11.2022 року підтверджується факт підготовки АБ «Гресько та партнери» відповідачці [PERSON] відзиву на позовну заяву в цій справі згідно умов цього ж Договору. Банківською квитанцією від 04.11.2022 року, виданою АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується факт проведення оплати [PERSON] адвокату послуг на підставі Акту приймання-передачі послуг № 12/2022/1. Отже, понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу за підготовку їй відзиву на позов в сумі 2000 грн. є підтвердженим. Також, на підставі матеріалів справи, судом встановлено участь представника відповідачки, адвоката Гресько В.В. у судових засіданнях 02.11.2022, 07.02.2023, 13.03.2023, 18.04.2023, 23.05.2023, 17.10.2023 та 30.11.2023. Отже, відповідачці [PERSON] слід компенсувати її витрати на правничу допомогу за участь адвоката в семи судових засіданнях 4900,00 грн. (7 * 700 грн.). Відтак, з позивача на користь відповідачки [PERSON] слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 6\~900,00 грн. На підставі наведеного ст. ст.\~11, 202, 203, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed