Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

19 липня 2023 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до держави Російська Федерація з наступними вимогами: стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації у розмірі 35 000 євро, що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 1 279 901 грн.; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації у розмірі 35 000 євро, що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 1 279 901 грн.; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації у розмірі 35 000 євро, що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 1 279 901 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово було продовжено. До 04 квітня 2022 року [PERSON] разом із своїм чоловіком та неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживали в м. Харків. З початком військової агресії російської федерації проти України ситуація в місті Харкові загострювалась, були постійні обстріли, гинули люди, за для збереження життя дітей та свого життя позивач була вимушена разом з дітьми ночувати в бомбосховищах, метро. У зв`язку з цим, вона разом з дітьми була вимушена покинув свій дім та переїхав в с. Чемужівка, де проживають і до нині, як внутрішньо переміщені особи. До залишення постійного місця мешкання в м. Харкові позивач з дітьми були повноцінними членами суспільства, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, діти ходили до школи. З початком збройної агресії російської федерації проти України вони втратили всі ці можливості. Після переїзду позивачу та її дітям довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, позивач була вимушена шукати житло та роботу, відновлювати прийнятний для себе та дітей рівень життя. Позивач та її діти були позбавлені звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, також можливості повернення додому. Ці обставини відобразились на моральному стані позивача та її дітей. Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 20 липня 2023 року провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті на 06.11.2023. 06.11.2023 судове засідання відкладено у зв`язку з першою неявкою представника відповідача. 28.11.2023\~судове засідання\~відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача. 13.12.2023 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не прибули Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свої неповнолітніх дітей, просила проводити розгляд справи за її відсутності на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Представник відповідача держави Російська\~Федераціяпро дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на адресу Посольства Російської Федерації в Україні та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин своєї неявки суду не повідомляли, відзив на позов не надавали, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Згідно зі статті\~280\~Цивільного\~процесуального кодексу\~України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280\~Цивільного процесуального\~кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що\~позивач [PERSON] , [INFO] є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). [PERSON] є матір`ю неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є громадянами України та мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11,13, 15, 16). Відповідно до копій Довідок від 04.04.2022 № 6309-7000214526, № 6309-7000216806, № 6309-7000217731 [PERSON] , [INFO] та її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з 04.04.2022 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 10, 14). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5\~ статті 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, підпункт 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Положеннями частини 6 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №2102-IX затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". В подальшому воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, на строк до 14 лютого 2024 року. Обставини збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території України є загальновідомими фактом і, за приписами частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягає доказуванню. Згідно з положеннями частини 4 статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до статті 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Статтею 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (стаття 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Таким чином, виходячи з приведеного аналізу, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину їх території, російська федерація порушила її право та право її неповнолітніх дітей жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни. Відповідно до частинами 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначені статтею 16 Цивільного кодексу України. Пунктом 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач зазначає, що з початком військової агресії російської федерації проти України ситуація в місті Харкові загострювалась, були постійні обстріли, гинули люди, та за для збереження свого життя та життя своїх неповнолітніх дітей вони були вимушені ночувати в бомбосховищах, метро, у зв`язку з чим вона разом з дітьми була вимушена покинув свій дім та переїхав в с. Чемужівка, де вони проживають і до нині, як внутрішньо переміщені особи. До залишення постійного місця мешкання в м. Харкові позивач та її діти були повноцінними членами суспільства, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, діти ходили до школи. З початком збройної агресії російської федерації проти України вони втратили всі ці можливості. Після переїзду позивачу та її дітям довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, позивач була вимушена шукати житло, роботу та відновлювати прийнятний для себе та дітей рівень життя. Позивач та її діти були позбавлені звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, також можливості повернення додому. Ці обставини відобразились на моральному стані як позивача так і її дітей. Враховуючи наведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за завдані моральні страждання суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своїх дітей. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. При цьому суд виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача та її неповнолітніх дітей моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. на кожного. Разом з тим, суд зазначає, що станом на дату складання тексту позовної заяви (12.07.2023), відповідно до офіційного курсу НБУ курс гривні щодо євро складав 1 євро = 40,1670 грн., а відтак за офіційним курсом НБУ станом на час звернення позивача з позовом до суду 100\~000 грн еквівалентно 2 489 євро. Відповідно до пункту 22 частини 1\~статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору на\~підставі п.\~22\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~"Про\~судовий збір"\~та відповідно\~до положень\~ частини\~1\~статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~то судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог.\~Оскільки позовні\~вимоги задоволені\~частково ,\~суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача \~в дохід\~держави України\~судовий збірпропорційно до задоволеної частини позовних вимог (7,81%), що становить 1 048 грн 10 к. Відповідно до другого речення частини 5 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial