Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

у жовтні 2023 року [PERSON] (далі позивач, Покупець) звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що 05 лютого 2022 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі відповідач, Продавець) укладений договір (далі Договір), предметом якого було виготовлення Продавцем, за замовленням Покупця, меблів кухні, яку Продавець зобов`язаний виготовити в термін до 12 березня 2022 року. Позивач була зобов`язана прийняти замовлення та сплатити суму, згідно з умовами договору, в розмірі 37 800,00 гривень. Крім того, у відповідності з підпунктом 2.1. договору, позивач сплатила аванс у розмірі 20 000,00 гривень. Повне погашення зобов`язань в розмірі 17 800,00 гривень позивач повинна була сплатити після отримання замовлення. Позивач вказує, що після спливу терміну виконання робіт, орієнтовно у квітні 2022 року, в зв`язку з неотриманням замовлених меблів вона стала дзвонити Продавцю з метою з`ясування дати виконання замовлення. У відповідь на запитання відповідач повідомив продавця, що замовлення буде виконане після війни. Внаслідок зазначеного позивач була змушена звернутися до правоохоронних органів з приводу неналежного виконання ФОП [PERSON] умов договору. На свої звернення позивач отримала відповідь про право позивача звернутись до суду. Позивач вказує, що Продавець на час звернення з позовом не знаходиться за місцем реєстрації ФОП та виїхав у м. Вінниця. Крім того, позивачеві відомо, що Продавець завершив свою підприємницьку діяльність і закрив ФОП. Позивач указує, що Продавець, в порушення вимог п. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не зважаючи на закінчення терміну виконання замовлення, належним чином не повідомив Покупця про неможливість виконання зобов`язань по договору, заблокував телефонний номер позивача. Означене, на думку позивача, є підставою для висновку, що продавець не починав виконання робіт по виготовленню замовлення, не збирався виконати свої зобов`язання за договором. Позивач зазначає, що кошти, сплачені в якості авансу за зазначеним договором, відповідач не повернув, а [PERSON] придбала меблі у іншого продавця. За твердженням позивача, відповідач порушив вимогу закону щодо виготовлення товару та передачі товару покупцю. Вказана є підставою звернення позивача до суду. Постановленою суддею ухвалою від 18 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, зокрема, з підстав неподання доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги в частині сплати авансу за вищевказаним договором. 30 жовтня 2023 року позивачем подано до суду позовну заяву в новій редакції. Постановленою суддею ухвалою від 07 листопада 2023 року відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Окрім іншого, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов. 10 листопада 2023 року на веб-порталі «Судова влада України» опубліковано оголошення про розгляд цієї цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до наявних у матеріалах справи довідок про доставку електронних відправок вкладень вбачається, що 10 листопада 2023 року ухвала про відкриття провадження у справі та скан-копія позовної заяви разом з доданими до неї копіями документів доставлені до електронної скриньки відповідача, яка вказана позивачем у позовній заяві. Також, 05 грудня 2023 року до суду повернуто рекомендоване поштове відправлення, направлене за адресою реєстрації відповідача з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Станом на 11 грудня 2023 року відзиву на позов, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом установлено, що 05 лютого 2022 року між Покупцем в особі Чалої Ганни Миколаївни, з однієї сторони, та продавцем фізичною особою-підприємцем [PERSON] , з другої сторони, укладено Договір /а.с.4/. Відповідно до розділу 1 Договору Покупець доручає, а Продавець зобов`язується виконати відповідно до цього Договору виготовлення меблів кухня Post (ПВХ) верх ASD 1011Р; низ ASD 1041Р; ДСП: верх 1301 реваніль; низ 2227 PR венге, а Покупець зобов`язується прийняти меблі та сплатити їх вартість. Вартість та витрати за виконання робіт визначаються відповідно до ціни та складають 37\~800,00 гривень. Відповідно до п. 2.1. розділу 2 Договору аванс сплачується Покупцем під час підписання цього договору в розмірі 20\~000,00 гривень. Остаточний розрахунок здійснюється Покупцем в момент отримання меблів та складає 17\~800,00 гривень. Згідно з п. 3.1. розділу 3 Договору продавець зобов`язується виконати роботу 12 березня 2022 року з моменту підписання Договору. Відповідно до п. 4.1. розділу 4 Договору цей договір вступає в силу з моменту підписання його Сторонами та діє до виконання всіх зобов`язань за Договором /а.с.4/. Згідно з п. 6 Договору, Покупець зобов`язується надати місце для розвантаження замовлення за адресою: [ADDRESS] . 22 серпня 2023 року Харківським районним управлінням поліції № 2 ГУНП в Харківській області позивачу надано відповідь, що за зверненням проведено перевірку в межах Закону України «Про звернення громадян». Під час розгляду матеріалу встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини /а.с.9/. З відомостей з ЄДРПОУ вбачається, що діяльність ФОП [PERSON] , припинена /а.с.11/. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 5 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналізуючи викладені норми закону та наданий позивачем Договір, предметом якого є виготовлення та доставка продукції меблів, суд приходить висновку, що між сторонами фактично укладено договір побутового підряду. Так, відповідно до статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Вирішуючи питання про розірвання договору суд виходить з такого. Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору. Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності. Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення. При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб. Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Так, за ч. 2, 3 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Відповідно до ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Згідно зі статтею 873 ЦК України вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Судом установлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір підряду на виготовлення меблів, але, у встановлений строк відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого позивач позбавлена можливості використовувати замовлені меблі у своїх потребах. Означене невиконання договору істотно порушило право позивача на отримання матеріального блага, не дозволило позивачу отримати очікуване при укладенні договору. Відповідачем, відповідно до положень ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень. Своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, відзив на позов не подав. Доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача, відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині розірвання Договору від 05 лютого 2022 року. Щодо стягнення з відповідача авансу в розмірі 20\~000,00 грн. Так, звертаючись до суду з позовом, позивач указує те, що відповідачем не виконано умови укладеного між ними 05 лютого 2022 року Договору, меблі не доставлено та відповідно не встановлено, а тому, як наслідок, просить стягнути грошові кошти, сплачені нею як авансовий платіж на виконання умов договору у розмірі 20\~000,00 гривень. Указує, що нею, як стороною, виконані всі умови Договору, а відповідачем порушені істотні умови договору. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Таким чином, позивач як сторона у справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо сплати коштів за вищевказаним договором та невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов`язань, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. За ст. 873 ЦК України, вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Так, суд приймає до уваги посилання позивача на той факт, що умовами п.2.1 Договору сторонами узгоджено сплату 20 000,00 гривень авансу, який сплачується Покупцем під час підписання договору. На це вказують також і положення п.2.2 Договору щодо терміну остаточного розрахунку у момент отримання товару на суму 17 800,00 грн, з загальної вартості товару 37 800,00 грн, визначеної сторонами. Крім того, на отримання Продавцем авансу від [PERSON] вказує і факт підписання договору ФОП [PERSON] . Як роз`яснено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що сторона позивача, як споживач, звільнена від сплати судового збору, судовий збір за одну позовну вимогу майнового та одну позовну вимогу немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved