Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києві звернувся представник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням № 19 гуртожитку сімейного типу по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що будинок [ADDRESS] , розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини № 7 Головного управління, перебуває на його балансі і належить йому на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою Головного управління ДСНС України у м. Києві 24.07.2018 № 65/6/4098. Таким чином, житлове приміщення № 19 гуртожитку сімейного типу при 7-ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у [ADDRESS] є у державній власності та знаходиться на балансі позивача. [PERSON] , який проходив службу в ДПО ГУ МВС України, на підставі протоколу № 1 засідання культпобуткомісії УДПО ГУ МВС в м. Києві (правонаступник - ГУ ДСНС України у м. Києві) від 12.02.1998, у 1998 році було надано для проживання однокімнатне житлове приміщення [ADDRESS] , на сім`ю у складі 2 осіб у гуртожитку сімейного типу по [ADDRESS] . Згідно довідки до форми № 16, на відповідачів у житловому приміщенні № 19 гуртожитку сімейного типу при 7 - ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у [ADDRESS], зареєстровано 3 особи, зокрема: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] . На день звернення до суду із позовом [PERSON] не є працівником Головного управління. Інші відповідачі у трудових відносинах з Головним управлінням не перебували та не перебувають та не відносяться до категорії осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого приміщення. На підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні, позивачем складались акти щодо відсутності відповідачів у займаному приміщенні у період з 02 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року. Таким чином, позивач вважає, що відсутність фактичного проживання відповідачів в спірному приміщення, може бути підставою для визнання останніх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2018 року, головуючим суддею у справі визначено Васильченка О.В. 26 квітня 2019 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також, 28 січня 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві, в якій просять визнати поважними причини тимчасової відсутності позивачів за зустрічним позовом в житловому приміщенні [ADDRESS] у період з 14 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року, продовжити строк зберігання вказаного житлового приміщення за позивачами до 1,5 року у зв`язку з тимчасовою відсутністю з поважних причин. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначили, що позивачі були відсутні у спірному житловому приміщенні в робочий час у зв`язку з роботою та навчанням, а у вечірній та нічний час були змушені доглядати [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та тещею [PERSON] , оскільки потребувала сторонньої допомоги та постійного догляду після проведеної операції. У зв`язку з тяжкістю після операційного періоду, самій [PERSON] було фізично важко допомагати матері пересуватись, тому була необхідність у допомозі від [PERSON] , а дітей самих залишатись у гуртожитку позивачі не наважувались. Тому всією родиною позивачі у період з 14 липня 2017 року по жовтень 2018 року змушені були постійно навідуватися та ночувати за місцем проживання [PERSON] . Натомість всі особисті речі та меблі знаходились у спірному житловому приміщенні. Кожного дня позивачі приходили до гуртожитку за речами, підтримували належний стан приміщення, а також вчасно сплачували комунальні послуги. На день подання позову до суду вся родина проживає у спірному житловому приміщенні та продовжує ним користуватись. У зв`язку з викладеним позивачі за зустрічним позовом вимушені звернутись до суду із даним позовом. 20 січня 2021 року представником відповідача за зустрічним позовом подано відзив, в якому викладено заперечення проти позовних вимог, та зазначено, що позивачі жодного разу не звертались до Головного управління з заявою про виїзд зі спірного приміщення на довгостроковий період з поважних причин, не повідомляли про скрутне становище, що сталось в сім`ї, добровільно вивільнили службове житло без пояснень та причин. У зв`язку з чим, Головним управлінням складно акти щодо відсутності позивачів у займаному приміщенні впродовж року. Крім того, з наданих позивачами доказів вбачається, що [PERSON] не потребувала сторонньої допомоги, а тому вважає безпідставними причини посилання позивачів на це як на підставу поважності причин не проживання у спірному приміщенні. На підставі викладеного, посилаючись на порушення позивачами порядку користування житловим приміщенням та у відповідності до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР вважає, що є всі підстави для визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. 22 лютого 2021 року представником позивачів за зустрічним позовом подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивачі не звертались до Головного управління з заявою про виїзд зі спірного приміщення, оскільки фактично не виїжджали з нього. Всі особисті речі, меблі, побутова техніка позивачів знаходиться у спірному приміщенні. Фактично позивачі лише не ночували у спірному приміщенні у період лікування та реабілітації [PERSON] . Тому вважає, що підстав подавати таку заяву не було. Відтак, просить зустрічний позов задовольнити. Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду міста Києва № 2280 від 20.05.2021 по справі призначено повторний авторозподіл справи у зв`язку відставкою судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Анохіна А.М. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року задоволено клопотання представника відповідачів за первісним позовом та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено. Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року скасовано. Справу повернено до суду для продовження розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - представник відповідача за зустрічним позовом позов підтримав, просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову - відмовити. В судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом - представник позивачів за зустрічним позовом просив у задоволенні позову відмовити. Зустрічний позов - задовольнити. Представник третьої особи за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою матері [PERSON] - [PERSON] . Після отримання тяжкої травми, вся сім`я [PERSON] приїздили до неї та доглядала впродовж року, оскільки через тяжку травму вона не могла сама за собою доглядати та ходити без сторонньої допомоги. Приїжджали вони часто, дуже рідко залишались ночувати. Речей, які б свідчили про постійне проживання сім`ї [PERSON] у [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що є подругою [PERSON] . Їй відомо, що після отриманої травми, [PERSON] не могла самостійно пересуватись, а тому за нею впродовж року доглядали сім`я [PERSON] . Вони з нею не жили, а тільки навідувались. Заслухавши сторони по справі, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. За змістом ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, і вказане не спростовувалось сторонами, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ), Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - Головне управління) є органом державної влади. 7-ДПРЧ Подільського районного управління Головного управління ДСНС України у м. Києві є структурним підрозділом Головного управління і знаходиться в підпорядкуванні позивача без статусу юридичної особи. Будівля [ADDRESS] відповідно до розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 08.10.2007 № 1542 «Про затвердження дислокації житлових будинків, яка використовується під гуртожитки у Подільському районі м. Києва» є гуртожитком при 7 - ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві. Будинок [ADDRESS] , розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини № 7 Головного управління, перебуває на його балансі і належить йому на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою ГУ ДСНС України у м. Києві від 24.07.2018 № 65/6/4098. Таким чином, житлове приміщення № 19 гуртожитку сімейного типу при 7-ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у [ADDRESS] є у державній власності та знаходиться на балансі позивача. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , який проходив службу у державній пожежній охороні м. Києва, на підставі протоколу № 1 засідання культпобуткомісії УДПО ГУ МВС в м. Києві (правонаступник - ГУ ДСНС України у м. Києві) від 12.02.1998 було надано для проживання однокімнатне житлове приміщення [ADDRESS] у гуртожитку сімейного типу при 7-ДПРЧ на сім`ю з 2 осіб. Проте, позивачем ордер на вселення відповідачам не видавався. Згідно довідки до форми № 16, на відповідачів у житловому приміщенні № 19 гуртожитку сімейного типу при 7 - ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у [ADDRESS], зареєстровано 3 особи, зокрема: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] . Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщеннях в гуртожитках, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 7-ДПРЧ по [ADDRESS] , проте жодного разу двері в квартиру [ADDRESS] ніхто не відчинив. Вказане підтвердження, зокрема, складеними у період з 02 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року Актами перевірки раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 7-ДПРЧ (а.с.25-250 т. 1; а.с.1-148 т. 2), відповідно до яких вбачається, що двері не відчиняли, відсутні ознаки присутності мешканців. Також позивач зазначає, що про не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні свідчать показники лічильників та відомості про оплату комунальних послуг з незначними рахунками. Так судом встановлено, що позивачем складалися акти щодо відсутності відповідачів у займаному приміщенні впродовж більше 1 року. З довідки ГУ ДСНС України у м. Києві від 31 липня 2018 року № 465 вбачається, що [PERSON] проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту з 07.08.1996 по 29.09.2017. Згідно наказу ГУ ДСНС України у м. Києві від 29.09.2017 № 700 о/с звільнений у відставку за станом здоров`я, із зняттям з військового обліку. Що стосується дружини позивача - [PERSON] , встановлено, що зазначена особа в трудових відносинах з Головним управлінням не перебувала та не перебуває, що також підтверджується довідкою від 31 липня 2018 року № 466. Право проживання та користування спірним приміщенням іншого члена сім`ї є похідним від права наймача. Крім того, відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною другою цієї ж статті встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином вирішуючи питання щодо первісних позовних вимог в частині визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 326 Цивільного кодексу України визначає, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами. Статтею 386 Цивільного кодексу України, встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовідносини, які виникають між Головним управлінням та наймачами житлових приміщень гуртожитку, регулюються главою 4 Житлового кодексу Української PCP «Користування гуртожитками». Згідно зі ст. 127 Житлового кодексу Української PCP, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 128 Житлового кодексу Української PCP жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Зі змісту зазначених норм вбачається, що житлове приміщення у відомчому гуртожитку підприємства для проживання, зокрема робітників і службовців надається тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, особу пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове жиле приміщення повинно бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Статтею 129 Житлового кодексу Української PCP, встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було надано для проживання з сім`єю житлове приміщення № 19 в гуртожитку сімейного типу при 7-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві. Проте, вже тривалий період часу відповідачі в спірному приміщенні не проживають. Відповідно до пункту 9 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджені Постановою Ради Міністрів Української PCP і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 (далі- Правила), передбачено, що квартирний облік ведеться в цілому по підприємству, установі, організації. Пунктом 41 Правил, передбачено, що підприємства, установи, організації, які не здійснюють квартирний облік, ведуть контрольні списки своїх працівників, що перебувають на обліку в виконавчому комітеті місцевої Ради даного населеного пункту. [PERSON] в контрольних списках працівників Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов не значиться. Таким чином встановлено, що відповідачі добровільно залишили жиле приміщення, тривалий час в ньому не мешкають, своєю реєстрацією в квартирі створюють для позивача, як для власника житла, перешкоди. Вказане також не спростовано стороною відповідачів у справі за первісним позовом, оскільки суд не бере до уваги доводи останніх щодо не користування спірним приміщенням з поважних причин. Вказані доводи спростовано наданими стороною позивача за первісним позовом доказами, дослідженими в судовому засіданні, сумніву щодо яких суд не має. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони за первісним позовом реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у первісному позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідачів порушує права позивача, як власника житлового приміщенням, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані в його власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві про визнання причини тимчасової відсутності наймачів у житловому приміщенні та продовження строку зберігання за наймачем житлового приміщення, суд зазначає наступне. Як вбачається з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ст. 9ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Так, судом вище встановлено, що спірне житлове приміщення знаходиться у власності Головного управління, на теперішній час у ньому зареєстровані відповідачі, які фактично в ньому не проживають, що підтверджено складеними Актами. Суд не бере до уваги, показання свідків, допитаних в судовому засіданні, як підставу поважності відсутності позивачів за зустрічним позовом за місцем реєстрації, оскільки вказані свідки пояснили, що позивачі постійно перебували за адресою проживання [PERSON] , яка потребувала стороннього догляду, але не проживали. Натомість доказів, проживання в спірному житловому приміщенні позивачів за зустрічним позовом суду не надано. Таким чином, наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за позивачами за зустрічним позовом, судом не встановлено, а тому суд вважає, що підстав для визнання поважними причини тимчасової відсутності позивачів за зустрічним позовом в житловому приміщенні [ADDRESS] у період з 14 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року, та продовження строку зберігання вказаного житлового приміщення за позивачами до 1,5 року у зв`язку з тимчасовою відсутністю з поважних причин немає, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд вважає за необхідне, у зв`язку з задоволенням первісного позову, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача за первісним позовом судовий збір в сумі 1762 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved