Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-03 00:00:00

17.08.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] в якому просить суд: розірвати договір №001/002/2020 року від 02.08.2020 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь 45200,00 грн. в якості повернення суми авансу; стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь 108000,00 грн. у якості передбаченої договором відповідальності за порушення зобов`язання з передачі товару; стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь сплачений судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02 серпня 2020 року між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі - продажу №001/002/2020 року, відповідно до умов якого, відповідач взяв на себе зобов`язання передати позивачеві корпусні меблі на умовах та строк передбачений договором, а позивач мав прийняти та оплатити товар. Відповідно до умов п. 3.2 Договору, позивачем 02.08.2020 року було сплачено відповідачу авансовий платіж у готівковій формі в повному обсязі, що становило 45200,00 грн.. Відповідно до п. 2.1 Договору, відповідач був зобов`язаний передати позивачеві товар не пізніше 30 календарних днів після набрання договором чинності. В свою чергу, відповідно до п. 5.1 Договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту оплати авансового внеску в повному обсязі та його підписання сторонами. Таким чином, відповідач повинен був передати товар не пізніше 01.09.2020 року. Однак, через деякий час після підписання договору та одержання авансового платежу у повному обсязі, відповідач перестав відповідати на дзвінки за усіма контактними номерами телефону, що були вказані у договорі. Станом на день подання даного позову, відповідач всупереч умовам договору товар позивачеві не передав, кошти одержані у якості авансового платежу не повернув. Таким чином, у зв`язку з істотним порушенням з боку відповідача умов договору, позивач просить стягнути з відповідача суму авансового платежу, у розмірі 45200,00 грн., а також 108000,00 грн. суму коштів за порушення термінів зобов`язання, яка розраховується в сумі 100, грн. за кожен день такого прострочення виконання, починаючи з 02.09.2020 року по 17.08.2023 рік у відповідності до положення п. 4.3 Договору, а також розірвати укладений між сторонами Договір. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження та копія позовної заяви разом із доданими до неї додатками, яка направлялась на адресу відповідача паовернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», станом на день виготовлення рішення, відповідач процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Договір - усний чи письмовий право чин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до частини першої - другої ст.837 Цивільного кодексу України, За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Судом встановлено, що 02 серпня 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №001/002/2020. (а. с. 6-9) Згідно п. 1.1 Договору, на умовах даного Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар за адресою: [ADDRESS] , 12 поверх після перевірки кількісного і якісного складу меблів на замовлення («Додаток 1» - специфікація, «Додаток 2» - дизайн проект). Специфікація та дизайн проект завіряються сторонами договору і є невід`ємною його частиною. Найменування та характеристики товару: Корпусні меблі на замовлення згідно проекту клієнта, за ціною 61600,00 грн. Доставка та монтаж входять в ціну товару. Згідно з п. 3.1 Договору, оплата товару здійснюються Покупцем готівкою. Оплата здійснюється в два етапи: 1 етап - аванс при замовленні та підписанні договору у розмірі 45200,00 грн. та доплати в розмірі 16300,00 грн. Згідно п. 2.1 Договору, продавець зобов`язаний не пізніше 30 календарних днів з дня набрання чинності цим Договором передати покупцю товар. А покупець зобов`язався прийняти товар і розрахуватись за нього не пізніше дня здачі товару покупцеві. (п. 2.2 Договору) Згідно п. 5.1 Договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту оплати авансового платежу у повному обсязі та його підписання сторонами. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 5.1 цього Договору, та закінчується в день прийняття товару за адресою встановлення (п. 5.2 Договору) Відповідно до ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Частиною 2 ст. 873 ЦК України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. 02 серпня 2020 року на рахунок ФОП [PERSON] було сплачено суму у розмірі 45200,00 грн., що підтверджується товарним чеком та відповідної відмітки у Договрі «001/002/2020 в графі «сума» та «Дата оплати», навпроти яких місяться підписи сторін Договору. (а. с. 6-9) Виходячи з умов договору, продавець зобов`язався не пізніше 30 календарних днів з дня набрання чинності Договору передати покупцю товар з дати здійснення заявником передоплати, яка була здійснена 02 серпня 2020 року, таким чином, останнім днем передачі товару завершувався 02 вересня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 5 ст. 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. З огляду на викладене, оскільки відповідач свої зобов`язання за Договором №001/002/2020 від 02.08.2020 року укладеного між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] не виконав, а саме у визначений договором строк відповідач передачу товару та його монтаж у квартирі позивача не здійснив, покладені на нього обов`язки за Договором виконувати наміру немає, тому позивач обгрунтовано звернувся з даним позовом до суду з вимогою розірвати укладений між сторонами Договір, та стягнути 45200,00 грн., сплачені позивачем грошові кошти у вигляді авансу. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 108000,00 грн. у якості відповідальності за порушення зобов`язання з передачі товару, яка розрахована позивачем за період з 02.09.2020 року по 17.08.2023 рік та становить 1080 днів, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20) зазначено, що «тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежує відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. Поряд із цим, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України). Втановлена в умовах договору відповідальність виконавця в разі порушення строків виконання зобов`язання у вигляді сплати грошової суми у розмірі 100,00 грн. за кожен день прострочення передачі товару (п. 4.3 Договору) є не що іншим як неустойкою за порушення термінів виконання зобов`язання, а тому внесення виправлень у Договір №001/002/2020 від 02.08.2020 року не має юридичного значення для правильного розуміння виду відповідальності за порушення строків Договору. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц». Слід зазначити, що зазначена в умовах договору міра відповідальності виконавця за прострочення виконання зобов`язання суперечить встановленому розміру в ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому п. 4.3 Договору є нікчемним в силу положень ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», які на законодавчому рівні регулюють міру відповідальності виконавця, а тому розмір неустойки за затримку виконання зобов`язання має розраховуватись у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), що значно перевищує суму яку просить стягнути позивач. За таких обставин, суд вважає, що стягнення пені у розмірі, яка більше ніж у декілька разів перевищує розмір виконання робіт, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а тому суд, з урахуванням встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 45200,00 грн.. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про розірвання договору та стягнення грошових коштів, підлягають частковому задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за вимоги немайнового характеру та 893,97 грн. судового збору за позовні вимоги майнового характеру відповідно до задоволеним позовним вимогам. Враховуючи наведене та

Outcome: partial