Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказувала, що вона з 07 липня 2011 року обіймала посаду начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Наказом №78-Н від 11 лютого 2014 року «Про передачу функцій», вказана посада виведена з діючого штатного розпису. Вважає вказане виведення здійснено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки здійснено під час перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до наказу №822/ОС від 27 вересня 2019 року [PERSON] приступила до роботи 01 жовтня 2019 року, перервавши відпустку по догляду за дитиною. Після 01 жовтня 2019 року роботодавцем, з метою дотримання ст. 49-2 КЗпП України не здійснено жодних заходів відносно позивачки, як такої, що була виведена із діючого штатного розпису, та не було нею отримано пропозиції рівнозначної вакантної посади або повідомлення про наступне звільнення. Відповідно до наказу №841/ОС від 30 вересня 2019 року позивачку ознайомлено із посадовими обов`язками і нею були зазначені заперечення щодо їх переліку, які належним чином розглянуті не були. Зазначала, що починаючи з 01 вересня 2019 року позивачка постійно зверталась до керівництва установи, як в письмовому так і в усному вигляді з метою вирішення питання про рівнозначну посаду, однак отримала відповідь про те, що у відповідача відсутні вакантні посади, які відповідали б кваліфікації та досвіду та не було надано перелік всіх наявних посад регіональної філії «Південно-Західної залізниці» та структурних підрозділів станом на 24 січня 2020 року. Протягом 2019 - 2023 років тривало порушення трудового законодавства, створювались умови для упередженого та некоректного ставлення до позивачки при оцінці результатів роботи для праці у непристосованих робочих місцях. 12 січня 2021 року замість надання пропозиції рівнозначної вакантної посади, керівник служби управління персоналу ознайомила [PERSON] із повідомленням про наступне вивільнення та додатком із вакансіями, однак запропоновані вакансії не відповідали кваліфікації та досвіду роботи позивачки. При цьому, перелік всіх вакантних посад станом на 12 січня 2021 року надано не було. 16 червня 2023 року від посадової особи установи отримано вимогу написати заяву про надання відпустки з подальшим звільненням у зв`язку із скороченням штату та надіслано зразок такої заяви. 26 червня 2023 року позивачкою було написано заяву про звільнення та за допомогою месенджера Вайбер для офіційних повідомлень направлено посадовій особі установи. 30 червня 2023 року за допомогою месенджера Вайбер посадовою особою установи [PERSON] надіслано наказ від 26 червня 2023 року за №1062/ос, відповідно до якого останній надано відпустку з 01 липня по 24 липня 2023 року та звільнено позивачку із займаної посади. Датою звільнення у вказаному наказі зазначено 24 липня 2023 року, що є останнім днем відпустки. Вважає звільнення останнім днем відпустки є порушення ч.3 ст. 40 КЗпП України та ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та звертає увагу на те, що у період з 16 червня по 30 червня 2023 року та на день звільнення - 24 липня 2023 року від роботодавця не надходило будь-яких пропозицій іншої роботи та не наданий перелік всіх наявних вакансій установи, які відповідають кваліфікації та досвіду роботи позивачки. Посилаючись на викладене, та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила задовольнити позов та визнати незаконним та скасувати п.2 наказу №1062/ОС від 26 червня 2023 року щодо звільнення позивачки в зв`язку із скороченням штату, поновити [PERSON] на посаді начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 25 липня 2023 року, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді від 10 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 12 вересня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вказувала, що позивачка 06 вересня 2012 року була призначена на посаду начальника сектору реклами відокремленого підрозділу галузева пасажирська служба ДТГО «Південно-Західна залізниця». У період з 23 грудня 2013 року по 01 листопада 2016 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. У вказаний період відбулись структурні зміни у відповідача, в результаті чого зі штатного розпису галузевої служби пасажирська служба вилучено сектор реклами чисельністю 1 штатна одиниця, а саме: посада, яку обіймала позивач. Це відбулось на підставі наказу №78-Н від 11 лютого 2014 року. Правонаступником всіх прав та обов`язків ДТГО «Південно-Західна залізниця» є ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 №938 до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 внесені зміни та змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця». Після виходу позивачки з декретної відпустки, тобто з 01 листопада 2016 року вона була проінформована про структурні зміни підрозділу в якому працювала та скорочення її посади, про що було вручено їй повідомлення та запропоновано перелік наявних (на той час) вакантних посад. В період з 06 березня 2017 року по 30 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Після виходу з декретної відпустки, тобто 01 жовтня 2019 року, позивачку було забезпечено повноцінною роботою та були збережені попередні умови оплати праці, її було закріплено за відділом тарифів, умов, перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу №841/ос від 30 вересня 2019 року. Крім того, відповідачем, з дотриманням норм трудового законодавства, неодноразово надавався перелік вакантних посад у порядку працевлаштування, а саме: 03 березня 2020 року, 12 січня 2021 року, 16 серпня 2021 року, 27 вересня 2021 року, 18 жовтня 2021 року, однак позивачка відмовлялась від запропонованих посад. Також, з метою працевлаштування позивачки керівництво регіональної філії «Південно-Західна залізниці» АТ «Укрзалізниця» зверталось до філії «Пасажирська компанія», куди позивач ходила на співбесіду. Таким чином, позивачка відмовилась продовжувати трудові відносини з відповідачем. Щодо звільнення позивачки період перебування її у відпустці, то таке звільнення відбулось у відповідності до вимог ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивачка була звільнена на підставі поданої нею заяви, в якій було власноручно зазначено, що вона погодилась на звільнення за скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто позивачка сама визначила, що вона не бажає виходити після відпустки для подальшого оформлення її звільнення. Дана обставина підтверджується поданою [PERSON] заявою про надання відпустки з подальшим її звільненням останнім днем відпустки. Також просила відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачкою не надано доказів, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу - 15 000 грн. дійсно був нею понесений. 25 вересня 2023 року від адвоката Шкабрія М.П., діючого в інтересах [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечував проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, вважаючи їх недоведеними та необґрунтованими. В судовому засіданні від 28 листопада 2023 року представник позивачки підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав та доводів, викладених в ній. Представник відповідача в судовому засіданні від 28 листопада 2023 заперечив проти задоволення позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності. В судове засідання 01 грудня 2023 року учасники справи та їх представники не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 06 вересня 2012 року була призначена на посаду начальника сектору реклами відокремленого підрозділу галузева пасажирська служба ДТГО «Південно-Західна залізниця». У період з 23 грудня 2013 року по 01 листопада 2016 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. У вказаний період відбулись структурні зміни у відповідача, в результаті чого зі штатного розпису галузевої служби пасажирська служба вилучено сектор реклами чисельністю 1 штатна одиниця, а саме: посада, яку обіймала позивач. Це відбулось на підставі наказу №78-Н від 11 лютого 2014 року. У зв`язку з передачею функцій між відокремленими підрозділами ДТГО «Південно-Західна залізниця» проведено зміни в організаційній структурі пасажирської служби, внаслідок чого із штатного розпису галузевої служби пасажирська служба вилучено сектор реклами чисельністю 1 штатна одиниця, а саме посаду, яку обіймала позивачка. З 01 грудня 2015 року розпочало господарську діяльність Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Правонаступником всіх прав та обов`язків ДТГО «Південно-Західна залізниця» є ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 №938 до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 внесені зміни та змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця». Після виходу позивачки з декретної відпустки, тобто з 01 листопада 2016 року, вона була проінформована про структурні зміни підрозділу в якому працювала та про скорочення її посади, про що було вручено їй повідомлення та запропоновано перелік наявних (на той час) вакантних посад. В період з 06 березня 2017 року по 30 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Після виходу з декретної відпустки, тобто 01 жовтня 2019 року, позивачку було забезпечено повноцінною роботою та були збережені попередні умови оплати праці, її було закріплено за відділом тарифів, умов, перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу №841/ос від 30 вересня 2019 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За правилом ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. З матеріалів справи слідує, що позивачка 01 листопада 2016 року була проінформована про структурні зміни підрозділу в якому вона працювала та скорочення її посади, про що було вручено їй повідомлення та запропоновано перелік наявних (на той час) вакантних посад. В період з 06 березня 2017 року по 30 вересня 2019 року [PERSON] перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Після виходу з декретної відпустки, тобто 01 жовтня 2019 року, позивачку було забезпечено роботою та були збережені попередні умови оплати праці, її було закріплено за відділом тарифів, умов, перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу №841/ос від 30 вересня 2019 року. Також матеріалами справи встановлено, що відповідачем, з дотриманням норм трудового законодавства, неодноразово надавався перелік вакантних посад у порядку працевлаштування, а саме: 03 березня 2020 року, 12 січня 2021 року, 16 серпня 2021 року, 27 вересня 2021 року, 18 жовтня 2021 року, однак позивачка відмовлялась від запропонованих посад. Належних та достовірних доказів протилежного матеріали справи не містять. За таких обставин, позивачка відмовилась продовжувати трудові відносини з відповідачем. Доводи позивачки про те, що наказ №78-Н від 11 лютого 2014 року щодо виведення з діючого штатного розпису посади начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» здійснено із порушенням норм трудового законодавства, оскільки таке виведення відбулось у період перебування позивачки на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний наказ є чинним. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись з даним позовом, позивачка ставила питання про визнання незаконним та скасування п.2 наказу №1062/ОС від 26.06.2023 р., поновити її на роботі на посаді начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень відповідача з 25 липня 2023 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Матеріалами справи встановлено, що 26 червня 2023 року [PERSON] написала заяву про надання їй відпустки з 01 липня 2023 року по 24 липня 2023 року з подальшим звільненням за скороченням штату, датою звільнення просила вважати останній день відпустки. Також в той же день позивачка написала заяву про надання їй матеріальної допомоги. Наказом №1062/Ос від 26 червня 2023 року позивачку [PERSON] звільнено з посади начальника сектору пасажирських перевезень (посада, яка вилучена із штатного розпису та підлягає скороченню відповідно до законодавства) з 24 липня 2023 року. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Таким чином, позивачка була звільнена на підставі поданої нею заяви, в якій було зазначено, що вона погодилась на звільнення за скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказане також підтверджуються і перепискою у месенджері Вайбер між позивачем та начальником відділу кадрів служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», яка міститься в матеріалах даної цивільної справи. В постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року (справа № 560/898/16-ц) висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Отже, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка у відповідності до вимог ч.4 ст. 12 ЦПК України, на власний розсуд розпоряджаючись своїми правами повинна була усвідомлювати ризик від невиконання обов`язку із доведення позовних вимог необхідними доказами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed