Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначив, що 31.08.2023 року звернувся до Шостої київської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Перевіривши відомості у Держреєстрі речових прав з`ясувалось, що 04.11.2004 року Першою київською нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження, а саме: арешт на квартиру на підставі постанови б/н від 24.05.2000 року відділом Державної виконавчої служби Ватутінського (Деснянського) району. Звернувшись до Деснянського (Ватутінського) відділу виконавчої служби м. Києва з заявою про надання відомостей щодо виконавчих документів про виконавчі провадження, отримав відповідь про відсутність виконавчих документів про стягнення з нього станом на 09.10.2023 року. 20.07.2000 року Державним виконавцем Ленінградського (Святошинського) відділу Державної виконавчої служби була розглянута заява Ватутінського (Деснянського) райсуду м. Києва про примусове виконання листа № 2-1768 від 25.04.2000 року про стягнення з нього на користь [PERSON] 7 892 грн. 54 коп. та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Ватутінського райсуду м. Києва. Тому, просив зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою: [ADDRESS] , накладеного постановою № б\\н від 24.05.2000 року відділом Державної виконавчої служби у Ватутінському районі та зареєстрованого 04.11.2004 року за № 1438685 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 20). 04.12.2023 року до суду від Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві надійшли пояснення, в яких останнє просило відмовити у відкритті провадження та відмовити у задоволенні позову. До початку судового засідання через канцелярію суду позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Третя особа надала заяву про розгляд справи за відсутності її представника та прийняття рішення згідно діючого законодавства України. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.08.1997 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності: [PERSON] - 1/3 частина, [PERSON] - 1/3 частина та [PERSON] - 1/3 частина (а.с. 7-8). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 344783551 від 31.08.2023 року наявний запис про арешт нерухомого майна - квартири, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , підстава обтяження: постанова, б/н, 24.05.2000, Відділ державної виконавчої служби у Ватутінському районі, реєстраційний номер обтяження 1438685, зареєстровано 04.11.2004 за № 1438685 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора (а.с. 11-12). Листом № 24110-Ю від 09.10.2023 року Деснянським районним відділом Державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві повідомлено, що згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, виконавчі документи про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , станом на 09.10.2023 року у Відділ на виконання не надходили та на виконанні не перебувають. Зазначено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього мана необхідно звернутись у відповідності до п. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 14). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення постанови про накладення арешту), арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення постанови про накладення арешту), у разі закриття виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з закриттям виконавчого провадження. Закрите виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як вбачаєтеся з матеріалів справи, та вказано позивачем при зверненні до суду, 20.07.2000 року Державним виконавцем Ленінградського (Святошинського) відділу Державної виконавчої служби була розглянута заява Ватутінського (Деснянського) райсуду м. Києва про примусове виконання листа № 2-1768 від 25.04.2000 року про стягнення з нього на користь [PERSON] 7 892,54 грн. Позивачем 12.07.2000 року була сплачена вказана сума з урахуванням виконавчого збору, тому державним виконавцем Руденко О.П. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1768 ід 25.04.2000 року на підставі ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення постанови) у зв`язку фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 13, 15). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинна редакція) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає випадки зняття арешту з майна, в тому числі арешт майна може бути знятий за рішенням суду. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Враховуючи вищевикладене, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Більш того, підстав для продовження обтяження на зазначене майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна, оскільки суду не надано доказів щодо існування підстав для продовження обтяження на майно позивача або ж наявності стосовно нього на теперішній час виконавчого провадження, у якому останній є боржником, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved