Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд: - визначити, що розмір заборгованості за аліментами [PERSON] на користь [PERSON] згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року становить 2 417 412,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за аліментами згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року в сумі 2 417 412,00 грн; - зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) провести повторний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів з повним дослідженням та врахуванням сум отриманих доходів (прибутків) боржника [PERSON] , починаючи з 01 січня 2013 року, в межах виконавчого провадження [NUMBER], з урахуванням висновків суду та встановленої судом суми заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) перебуває виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва про стягнення на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2012 року та до досягнення дітьми повноліття. Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у справі №761/39512/18 змінено спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 20 270,00 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що за період з 01 січня 2012 року по 01 листопада 2019 року позивачем отримано аліменти в загальній сумі 139 146,05 грн., при цьому, відповідно до довідки державного виконавця від 04 листопада 2019 року за [PERSON] за період з серпня 2018 року по жовтень 2019 року рахується переплата у розмірі 3 547,70 грн. Водночас, як зазначає позивач, при розгляді справи №761/39512/18 їй стало відомо про отримані боржником доходи за попередні періоди, у зв`язку з чим 20 травня 2020 року державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості за аліментами з 1 кварталу 2013 року по 2 квартал 2019 року та встановлено заборгованість в сумі 2 538 629,00 грн. 05 червня 2020 року, як зазначає позивач, представник відповідача1 подав заяву про перерахунок боргу, в якій серед іншого зазначив, що [PERSON] з 2015 року по 2019 роки займався підприємницькою діяльністю як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, а тому нараховані йому доходи як самозайнятій особа, що є оборотними коштами, не можуть враховуватись при нарахуванні аліментів. У зв`язку з чим, як вказано у позові, державним виконавцем здійснено перерахунок боргу за аліментами з листопада 2019 року по травень 2020 року, відповідно до якого державний виконавець дійшов висновку, що станом на 09 червня 2020 року заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] відсутня. На переконання позивача, такі висновки державного виконавця є помилковими, оскільки, як вона вважає, отриманий [PERSON] дохід як фізичною особою - підприємцем до 2017 року має бути врахований при розрахунку заборгованості за аліментами, з огляду на те, що до 01 липня 2017 року має застосовуватись положення частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України в попередній редакції. Як зазначає позивач, державний виконавець в межах виконавчого провадження та примусового стягнення аліментів з відповідача1 не встановив джерела доходів боржника, факт перебування останнього у статусі фізичної особи - підприємця та отримання доходів від такої діяльності, що призвело до позбавлення дітей права на утримання. Позивач стверджує, що доходи [PERSON] від підприємницької діяльності в статусі фізичної особи-підприємця, яку він проводив з грудня 2015 року по березень 2019 року не єдине джерело його доходу та вважає, що доходи отримані ним до 01 липня 2017 року мають бути враховані при розрахунку заборгованості за аліментами за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року, тобто, до моменту зміни способу стягнення аліментів на підставі постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року. Крім того, у заяві про зміну предмета позову позивач вказує, що з відповіді ДПС вона дізналась про отримання [PERSON] доходів також у 2017 році на загальну суму 1 202 015,00 грн, які не були нею враховані при зверненні до суду з цим позовом, у зв`язку з чим розмір заборгованості по аліментам позивач визначила у 2 417 412,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2021 року для розгляду цивільної справи №761/43598/21 визначено суддю Шевченківського районного суду міста Києва Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останній наданий строк для усунення недоліків. 16 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків разом з позовною заявою в новій редакції. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року витребувано у ДПС України відомості про суми виплачених доходів, джерела їх походження, та утримання податків [PERSON] , як фізичною особою за період з 02 жовтня 2012 року по 10 березня 2020 року та інформацію про доходи [PERSON] , як фізичної особи-підприємця за період з четвертого кварталу 2015 року по другий квартал 2017 року, а також витребувано у Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження [NUMBER]. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково, витребувано у АТ«ОТП Банк», АТ«Державний експортно-імпортний банк України», АТ «Перший український міжнародний банк», ПАТ АКБ «Індустріалбанк» інформацію про конкретну суму нарахованих та виплачених [PERSON] окремо, як фізичній особі та як фізичній особі - підприємцю, процентів за вкладами та нарахованих на залишок коштів на банківському рахунку за період з 02 жовтня 2012 року по 10 березня 2020 року з зазначенням конкретної дати. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача1 про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача1 про продовження процесуального строку для подання відзиву відмовлено, а відзив залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача1 про продовження процесуального строку для подання відзиву скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року заява позивача про зміну предмета позову прийнята до розгляду; у задоволенні клопотання представника відповідача1 про зупинення провадження у справі відмовлено; клопотання представника відповідача1 про продовження процесуального строку для подання відзиву задоволено, відзив [PERSON] , поданий представником відповідача - адвокатом Диким Ю.О., прийнято до розгляду; закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У відзиві на позов представник [PERSON] зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити, оскільки, на переконання представника, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Більш того, представник стверджує, що при розрахунку аліментів, що підлягають стягненню з особи, яка здійснює підприємницьку діяльність, як фізична особа - підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування, виконавцю не слід керуватись відомостями про оборотні кошти такої фізичної особи-підприємця, з яких неможливо встановити чистий дохід та який вказується без урахування витрат, визначених підпунктами 177.4.1.-177.4.4. Податкового кодексу України. Також, представник відповідача1 наголошує й на тому, що до спірних правовідносин слід застосовувати саме положення частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України в редакції з 01 липня 2017 року, посилаючись, при цьому, на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №708/326/18. У відзиві на позов також зазначено й про те, що відповідачем1 були понесені витрати на навчання та проживання сина [PERSON] у Великій Британії, на навчання дітей у Британській міжнародній школі, навчання та проживання [PERSON] у Німеччині, які, на думку представника відповідача1, слід враховувати при розрахунку аліментів. Крім того, представником відповідача1 наголошено увагу, що [PERSON] на теперішній час є повнолітнім та не проживає разом з матір`ю, а [PERSON] з 26 лютого 2022 року проживає та перебуває на утриманні батька, а відтак, на переконання представника, звертаючись до суду з цим позовом позивач діє не в інтересах дітей, а у власних інтересах. Представник відповідача 1 вказує, що позивач не довела, в чому полягає її порушене право та яким чином визначення розміру заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей за період з 2015 по 2017 роки відповідатиме найкращим інтересам дітей, один з яких є повнолітнім та здатний самостійно розпоряджатись коштами, а інший з 26 лютого 2022 року перебуває на утриманні батька - відповідача1 у справі. Не погоджуючись з доводами представника відповідача1, викладеними у відзиві на позов, представником позивача через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, в якій останній послався на те, що позивачем обрано вірний спосіб захисту свого порушеного права, а доводи про необхідність підтвердження позивачем її витрат на дітей за 2015-2017 роки та доведення яким чином та за яким цільовим призначенням будуть використані стягнуті з відповідача аліменти, на переконання представника позивача, є надуманими, необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі факти/обставини не входять до предмета доказування у даному спорі. Відповідач 2 відзиву на позов не надав з невідомих суду причин. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 03 липня 2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача1 про долучення доказів, а від позивача заява свідка від 21 червня 2023 року. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - [PERSON] ; витребувано у ДПС України відомості про суми усіх нарахованих та сплачених податків/зборів, в тому числі, але не виключно, єдиний податок, [PERSON] , як фізичної особи - підприємця за період з четвертого кварталу 2015 року по другий квартал 2017 року (включно); копії податкових декларацій [PERSON] , як фізичної особи - підприємця за період з четвертого кварталу 2015 року по другий квартал 2017 року (включно). Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання припиненим зобов`язання повернуто суб`єкту її подання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) про зобов`язання провести повторний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, провадження в цій частині у справі закрито. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача1 про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу, а також клопотання відповідача1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 09 листопада 2023 року до суду надійшли витребувані, згідно ухвали суду від 03 липня 2023 року відомості від ГУ ДПС у м.Києві. 14 листопада 2023 року представник відповідача1 подав до суду через систему «Електронний суд» письмові пояснення, в яких зауважив, що заявляючи вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів позивачка у своєму розрахунку помилково виходить з розміру доходів відповідача1, отриманих від підприємницької діяльності в період з 01.10.2015 р. по 01.07.2017 р., оскільки отриманий відповідачем дохід не передбачає можливості визначення чистого доходу, а відповідно не може бути базою розрахунку заборгованості. При цьому, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів позивачка не врахувала понесені витрати батька на навчання дітей у приватних навчальних закладах України та Англії, а також на проживання старшого сина в Англії за час навчання. Доводи позову про ухилення батька від виконання обов`язку з утримання дітей спростовані наявними у справі доказами з навчальних закладів, з відображенням вартості навчання дітей. При цьому, участі у оплаті вартості навчання дітей у Ashby School , Pechersk School International, British international School, Plymouth University відповідачка не брала. Також, представник звертає увагу суду на те, що в період навчання та проживання старшого сина в Англії, вартість яких покривалась відповідачем самостійно, право на стягнення з нього аліментів на утримання старшого сина у позивачки не існувало взагалі, оскільки дитина у зазначений період навчання не проживала з матір`ю та не перебувала на утриманні матері. Представник відповідача наголошує увагу на тому, що понесені батьком витрати на утримання дітей, зокрема, на оплату вартості їх навчання у вищезазначених навчальних закладах, є складовими поточних витрат на утримання дітей та повинні бути враховані при вирішенні цього спору. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року задоволено клопотання адвоката Дикого Ю.О. про участь відповідача [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні 29 листопада 2023 року відповідач1 та його представник заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вбачають позов безпідстаним, а розмір заборгованості по сплаті аліментів недоведеним. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши доводи учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та вбачається з наявної в матеріалах справи копії виконавчого провадження [NUMBER], що на примусовому виконанні в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) з 16 січня 2014 року перебуває виконавчий лист №2610/23392/12, виданий Шевченківським районним судом міста Києва 08 квітня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову, починаючи з 02 жовтня 2012 року до досягнення повноліття дітей (Т.1, а.с. 117-118, 119). Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у справі №761/39512/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру та способу стягнення аліментів, змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 2013 року зі стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, зазначивши, що до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій суми в розмірі 20 270,00 грн щомісячно, починаючи з дня набрання даного рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття (Т.2, а.с. 167-179). Як вбачається з довідки державного виконавця №ДВ/23 від 20 травня 2020 року, до відділу надійшла заява від стягувача ( [PERSON] ) з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 1 кварталу 2013 року по 2 квартал 2019 року від 24 вересня 2019 року за №969/9/26-15-02-05-23, де боржник ( [PERSON] ) отримував наступні доходи: - 1 квартал 2013 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 159 200,00 грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 53 066,67 грн; - 4 квартал 2015 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 2 540 000,00грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 846 666,67 грн; - 1 квартал 2016 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 220 000,00 грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 73 333,00 грн; - 2 квартал 2016 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 1 946 300,00 грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 648 766,67 грн; - 3 квартал 2016 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 1 092 000,00 грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 364 000,00 грн; - 4 квартал 2016 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 251 921,00 грн, 1/3 частина аліментів, заборгованість 83 973,67 грн; - 1 квартал 2018 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 973 038,00 грн, 1/6 частина аліментів, заборгованість 162 173,00 грн; - 2 квартал 2018 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 308 200,00 грн, 1/6 частина аліментів, заборгованість 51 366,67 грн; - 3 квартал 2018 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 462 400,00 грн, 1/6 частина аліментів, заборгованість 77 066,67 грн; - 4 квартал 2018 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 634 167,00 грн, 1/6 частина аліментів, заборгованість 105 694,50 грн; - 1 квартал 2019 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медичний Центр «ГЕМА-ФОНД» сума доходу - 435 133,00 грн, 1/6 частина аліментів, заборгованість 72 522,17 грн. У зв`язку з чим, державний виконавець встановив розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів за період з 1 кварталу 2013 року по 2 квартал 2019 року у 2 538 629,00 грн. (Т.2, а.с. 190-191). 05 червня 2020 року представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про перерахунок боргу, в якій просив, у тому числі, здійснити перерахунок заборгованості по аліментах за виконавчим листом Шевченківського районного суду міста Києва №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року (Т.2, а.с. 222-225). До вказаної заяви представником [PERSON] було додано копію витягу з реєстру платників податку від 17 грудня 2015 року №14011/І/26-59-17-05-31, відповідно до якого [PERSON] з 11 грудня 2015 року перебував на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві як фізична особа - підприємець на спрощеній системі оподаткування (Т. 2, а.с. 226). За результатом розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів, державним виконавцем видано довідку - розрахунок заборгованості по аліментам станом на 09 червня 2020 року, відповідно до якої у [PERSON] станом на 09 червня 2020 року заборгованість по аліментам відсутня (Т.3, а.с. 23- 24). Відповідно до відомостей, наявних в ДПС, щодо доходів фізичної особи - підприємця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за запитуваний період станом на 15 вересня 2022 року (Т.5, а.с. 2-4), останнім подано: - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2015 рік, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 2 540 000,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 1 квартал 2016 рік, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 220 000,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за півріччя 2016 року, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 2 166 300,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за три квартали 2016 року, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 3 258 300,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2016 рік, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 4 130 221,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 1 квартал 2017 рік, в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 922 300,00 грн.; - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за півріччя 2017 року , в якій задекларовано суму доходу за звітний (податковий) період у розмірі 1 202 015,00 грн. Позивач у позовній заяві та у заяві про зміну предмета позову вважає, що [PERSON] мав сплачувати на її користь аліменти на утримання дітей з вказаних вище доходів у таких розмірах: За 4 квартал 2015 року - 846 666,00 грн (1/3 частина від 2 540 000,00 грн); За 1 квартал 2016 року - 73 333,33 грн (1/3 частина від 220 000,00 грн); За 2 квартал 2016 року - 648 766,67 грн (1/3 частина від 1 946 300,00 грн); За 3 квартал 2016 року - 364 000,00 грн (1/3 частина від 1 092 000,00 грн); За 4 квартал 2016 року - 83 973,67 грн (1/3 частина від 251 921,00 грн); За 1 та 2 квартали 2017 року - 400 671,67 грн (1/3 частина від 1 202 015,00 грн), а разом, як стверджує позивач, сума заборгованості по аліментам становить 2 417 412, 00 грн, який позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь. В свою чергу, після зміни предмета позову, судом була отримано відомості від ГУ ДПС у м.Києві (Т.6, а.с.123-131), відповідно до яких у спірний період задекларований дохід відповідача1 як ФОП складає: - звітний податковий період "2015 рік" - 2 540 000 грн. (декларація від 29.01.2016р. №1600008708); - звітний податковий період "2016 рік" - 4 130 221 грн. (декларація від 09.02.2016р. №1700052707); - звітний податковий період "1 півріччя 2017 рік" - 1 202 015 грн. (декларація від 04.08.2017р. №17000140110). Також, податковий орган повідомив про те, що [PERSON] у період з 11 грудня 2015 року по 27 березня 2019 року у реєстрі платників єдиного податку перебував, як платник 3 групи за ставкою 5% від розміру одержаного доходу. Відповідно до облікових даних інтегрованих карток платника податків інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу по платнику податків [PERSON] обліковується сплата: у 2016 році єдиного податку в сумі 264 515 грн., єдиного внеску, для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність в сумі 3 605,65 грн.; у 2017 році (станом на 30 червня 2017 року) єдиного податку в сумі 90 497 грн., єдиного внеску, для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність в сумі 3 500 грн. В 2015 році по платнику податків [PERSON] відсутня сплата податків. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012). Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012). Згідно з частиною 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Так, згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України). Відповідно до частин 3, 4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Частиною 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання. Частиною 2 статті 195 СК України (у редакції, чинній з 08 липня 2017 року) передбачено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Водночас, суд зауважує, що дана редакція статті 195 СК України почала діяти на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, який набув чинності з 08 липня 2017 року. У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. З урахуванням положень законодавства щодо неприпустимості зворотної дії закону у часі, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм права та беручи до уваги ті обставини, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісячно, суд доходить висновку, що при обчисленні розмірів заборгованості за щомісячними аліментними платежами відповідача1 мають застосовуватися положення Закону, в редакції, чинній на час виникнення обов`язку щодо їх сплати. Так, відповідно до частини 1 статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. У постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №357/1605/17 зазначено, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що до 01 липня 2017 року до даних правовідносин повинна застосовуватись частина другу статті 195 СК України в попередній редакції, відповідно до якої заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. З урахуванням вищевикладеного, суд відхиляє доводи представника відповідача1 про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати саме положення частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України в редакції, чинній з 08 липня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, [PERSON] у 4 кварталі 2015 року, у 2016 році та у першому півріччі 2017 року отримував дохід від здійснення підприємницької діяльності, як фізична особа - підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування. З урахуванням того, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини 2 статті 195 СК України, в редакції, що діяла до 08 липня 2017 року, суд дійшов висновку, що задекларовані доходи [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, мали бути включені державним виконавцем до фактичного заробітку (доходу), з якого визначається розмір аліментів. Так, згідно з частиною 1 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Пунктом 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 також передбачено, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Підпунктом 16 пункту 1 вказаного Переліку визначено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства. Названий перелік, затверджений постановою КМУ № 146, як підзаконний нормативно-правовий акт не містить протиріч із СК України, який регулює питання утримання дитини батьками, у тому числі сплати аліментів. Наведені правові акти є спеціальними, підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому їм надається перевага у порівнянні із загальними нормативно-правовими актами, зокрема нормами Податкового кодексу України. Разом з тим, в ПК України міститься загальне визначення доходу для цілей оподаткування, а не визначається вид доходу, з якого стягуються аліментні платежі. Натомість саме Кабінет Міністрів України на виконання положень статті 81 СК України визначив види доходів, з яких утримуються аліменти. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року, справа № 682/2133/14-ц. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] у спірний період отримував офіційний дохід як фізична особа підприємець, державним виконавцем помилково здійснено висновок про відсутність заборгованості по аліментам. Так, судом встановлено, що задекларований дохід відповідача1 у 2015 році склав 2 540 000 грн., у 2016 році склав 4 130 221 грн., у першому півріччі 2017 році склав 1 202 015 грн., що загалом становить 7 872 236 грн., при цьому, з урахуванням отриманої інформації від податкового органу, відповідач1 сплатив у вказаний період 355 012 грн. в якості єдиного податку, 7 105 грн. 65 коп. в якості єдиного внеску, для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність. У додаткових поясненнях представник позивача надає до суду детальний розрахунок заборгованості по аліментам, з урахуванням вказаних доходів відповідача1 та податків, відповідно до якого розраховує заборгованість відповідача1 зі сплати аліментів у спірний період наступним чином: - 2015 рік: 2 540 000 грн 00 коп. (загальний дохід) - 101 600 грн 00 коп. (єдиний податок) = 2438400 грн 00 коп., з якого 1/3 частина доходу становить 812 800 грн 00 коп. (2438400 грн 00 коп./3); - 2016 рік: 4 130 221 грн 00 коп. (загальний дохід) - 206 511 грн 05 коп. (єдиний податок) - 3605 грн 65 коп. (ЄСВ) = 3 920 104 грн 30 коп., з якого 1/3 частина доходу становить 306 701 грн 43 коп.; - 2017 рік: 1 202 015 грн 00 коп. (загальний дохід) - 60 100 грн 75 коп. (єдиний податок) - 3500 грн. 00 коп. (ЄСВ) = 1 138 414 грн 25 коп., з якого 1/3 частина доходу становить 379 471 грн 42 коп. В даному випадку, з вказаним розрахунком заборгованості по аліментам, суд погоджується в повному обсязі, оскільки вбачає його математично вірним та таким, що проведений на підставі достовірної інформації про загальний дохід та сплачені податки відповідачем1 як ФОП у спірний період, коли мала місце дія ч.2 ст.195 СК України (в редакції, що діяла до 08 липня 2017 року). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідач1 жодного доказу на спростування відомостей про його загальний дохід та сплачені податки, які в порядку ст. 84 ЦПК України були витребувані судом від податкового органу не надав, а лише здійснює посилання на те, що його дохід у спірний період від підприємницької діяльності не передбачає можливості визначення чистого доходу, а відповідно не може бути базою розрахунку заборгованості. Суд зауважує, що перевірка достовірності відомостей у поданих податкових деклараціях, є виключною компетенцією податкових органів, а не суду, при цьому, відповідач1 жодних відомостей про розмір "чистого доходу" у спірний період не надає, зокрема, відомостей про сплату ним заробітної плати працівникам, інших витрат суб`єкта підприємницької діяльності. Щодо доводів відповідача1 про те, що ним самостійно сплачувались рахунки на навчання дітей, а також, що станом на теперішній час один з синів проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, суд зазначає, що вказані обставини не є предметом спору у даній цивільній справі, а витрати, які поніс відповідач1 на утримання своїх дітей, не свідчать про звільнення останнього від обов`язку щодо сплати аліментів у розмірі, встановленому судом. При цьому, посилання представника відповідача1 на висновок апеляційного суду, що викладений у постанові Київського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року у справі №761/8760/21 в частині того, що витрати на навчання дитини є поточними та не можуть вважатись додатковими за відсутності доказів на підтвердження наявності особливих обставин, не підлягають врахуванню судом при розгляді даної справи, оскільки у вказаній справі спірні правовідносини виникли в період 2021-2022 років, а в даному випадку - в період 2013-2020 років. Крім того, у заяві свідка від 21 червня 2023 року, позивач повідомила про те, що при розлученні колишнє подружжя досягло домовленості про те, що [PERSON] сплачує за навчання двох синів в міжнародних установах до закінчення британських університетів, при цьому, як слідує зі змісту заяви представника відповідача1 про про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу, відповідне свідчення позивача сторона відповідача1 не вважає недостовірним та неправдивим. Так, у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №2607/386/2012 зроблено висновок, що «суд першої інстанції встановив, що боржником не надано доказів, що банківські картки, на які здійснювався переказ грошових коштів, належать стягувачу не подано. Крім того електронні перекази за допомогою поштового зв`язку не містять жодних відомостей про тип, призначення платежу. Суд першої інстанції також не встановив, що перераховані кошти є аліментами із зазначенням будь-яких слів, словосполучення які б свідчили про це, а не є добровільною участю батька у витратах на дітей чи участі в інших витратах колишньої дружини та їх дітей. Боржником не надано доказів, що він сплачував аліменти у порядку, передбаченому пунктом 4 мирової угоди; за таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про правомірність дій державного виконавця та відсутність підстав для задоволення скарги. Натомість суд апеляційної інстанції скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). В даному випадку, відповідач1 не надав до суду жодного доказу на підтвердження факту сплати ним коштів за навчання та проживання дітей у спірний період, жодного розрахункового документа матеріали справи не містять, при цьому, є процесуально недопустимим доведення понесення відповідачем1 відповідних витрат шляхом перекладання такого обов`язку на позивача. Крім того, слід звернути увагу на суперечливу та недобросовісну поведінку відповідача1 в тій частині, що він не звертався до державного виконавця з проханням зарахувати до сплати аліментів, понесені витрати батька на навчання дітей у приватних навчальних закладах України та Англії, а також на проживання старшого сина в Англії за час навчання, що вбачається з матеріалів виконавчого провадження, та лише під час розгляду даної справи зі спливом значного проміжку часу відповідач1 заявляє, що відповідні витрати все ж таки необхідно враховувати при визначені заборгованості по аліментним платежам. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Щодо доводів відповідача1 в тій частині, що на теперішній час [PERSON] проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, суд зауважує, що й вказані обставини жодним чином не впливають на права та обов`язки, що стали підставою для звернення до суду з цим позовом, крім того, твердження представника відповідача про те, що в період навчання та проживання старшого сина в Англії, вартість яких покривалась відповідачем самостійно, право на стягнення з нього аліментів на утримання старшого сина у позивачки не існувало взагалі, оскільки дитина у зазначений період навчання не проживала з матір`ю та не перебувала на утриманні матері, суд відхиляє, з огляду на наступне. Суд звертає увагу на положення ст. 181 СК України, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Так, в спірний період, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 березня 2013 року справа №2610/23392/2012, в рамках виконавчого провадження [NUMBER] з [PERSON] на користь [PERSON] стягувалися аліменти в примусовому порядку на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що вказує на те, що позивач все ж таки має право на отримання від відповідача відповідних аліментів. При цьому, в матеріалах справи відсутнє відповідне рішення суду, яким би було визначено місце проживання дітей в період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року разом з батьком. Щодо доводів відповідача1 в тій частині, що [PERSON] на теперішній час є повнолітньою особою та самостійно може розпоряджатись аліментами, суд зазначає, що предметом даного спору фактично є встановлення наявності або відсутності заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі рішення суду, що набрало законної сили, за період, коли діти були неповнолітніми, відповідно, той факт, що на теперішній час один з дітей є повнолітнім жодним чином не впливає на наявність заборгованості по аліментам, яка виникла до його повноліття. Суд роз`яснює, що у разі виникнення спору між повнолітньою дитиною та позивачем у справі щодо виплачених на утримання [PERSON] аліментів, останній, будучи обізнаний про наявність заборгованості по аліментам, оскільки залучений до участі у даній справі, не позбавлений права на самостійний захист своїх прав, свобод та інтересів у порядку встановленому законодавством. За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17). В даному випадку, позивач як стягувач аліментів вправі звернутись до суду з позовом до платника аліментів про стягнення заборгованості у порядку позовного провадження, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 26.01.2022р. у справі №682/1277/20. При цьому, слід наголосити, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а також судом в разі виникнення спору, який в даному випадку беззаперечно має місце, що вбачається зі встановлених судом фактичних обставин спірних правовідносин. У відповідності із наданими до суду доказами, зокрема, відомостями податкового органу про доходи відповідача1 від підприємницької діяльності у спірний період, а також враховуючи розмір сплачених податків, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості за аліментами [PERSON] на користь [PERSON] згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року становить 2 498 972 грн. 85 коп. Саме у вказаному розмірі необхідно встановити заборгованість відповідача зі сплати аліментів, що буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, розумності та справедливості, при цьому, встановлення судом заборгованості в більшому розмірі, ніж просить позивач, не можна розцінювати як вихід суду за межі заявлених вимог, оскільки предметом спору у даній справі є саме визначення заборгованості зі сплати аліментів, розмір якої підлягає встановленню та обчисленню саме судом у зв`язку з наявністю між сторонами спору (ч. 3 ст. 195 СК України). Крім того, у постанові від 03.02.2023р. у справі №433/2401/15-ц Верховний Суд вказав, що доводи заявника про те, що апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки встановивши розмір заборгованості за кредитним договором у більшому розмірі, ніж це заявлено позивачем, суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість у межах заявлених позовних вимог. Суд враховує те, що при зміні предмета позову, позивач просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за аліментами згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року в розмірі 2 417 412 грн., а тому саме дана сума підлягає до стягнення, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України. При цьому, позивач не скористалася процесуальним правом на подання відповідного клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі задля збільшення розміру заявлених позовних вимог, разом з тим, суд враховує, що різницю між встановленою судом заборгованістю та стягнутою, позивач має право отримати як в рамках виконавчого провадження, так і в судовому порядку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені правові норми, встановлені судом фактичні обставини справи та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved