Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-28 00:00:00

31 січня 2023 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка сформована в системі «Електронний суд» представником позивача - [PERSON] , до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в якій позивач просить: визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та право реєстрації місця проживання у ньому. Стягнути з Відповідачів на користь Позивача судовий збір. Позов мотивований тим, що 01.12.2006 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] . З квітня 2002 р. він проживає і зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] . Ордер на житло було видано [PERSON] із сім`єю: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішеннями суду [PERSON] та [PERSON] визнані такими, що втратили право користування житлом. З часу одруження позивач фактично проживає у квартирі разом з чоловіком, як член сім`ї, веде спільне господарство. На теперішній час квартира не приватизована. Позивач у приватній власності не має житла, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак знялась з реєстрації 18.02.2021. 09.03.2021 позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання, однак їй було відмовлено через відсутність згоди [PERSON] та відсутність документа, що підтверджує право на проживання позивача. [PERSON] надав згоду на реєстрацію місця проживання позивача, однак [PERSON] такої згоди не надає. Позивач фактично проживає та користується квартирою [ADDRESS] , як член сім`ї основного квартиронаймача. Вважає, що відсутність згоди [PERSON] та Миколаївської міської ради не свідчить про те, що позивач не набула право користування житлом. Вказані обставини спонукали позивача звернутись до суду. 06 лютого 2023 року відкрито провадження, призначено підготовче засідання, витребувано матеріали справи № 487/1868/21 з Заводського районного суду м. Миколаєва. 27.02.2023 судді надані матеріали справи № 487/1868/21. 17 квітня 2023 року надійшла заява представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради про розгляд справи без участі представника. 12 травня 2023 року надійшла заява [PERSON] , в якій він зазначає про визнання позовних вимог і просить розглядати справу за його відсутності. В обґрунтування заяви зазначає, що його дружина - позивач вселена у кв. [ADDRESS] за його згодою з 2006 року. Вони є сім`єю і дружина допомагає йому утримувати квартиру, спільними зусиллями вони підтримують квартиру у належному стані, проводять поточний ремонт. Його син [PERSON] весь час намагається вижити їх з квартири. 26 травня 2023 року надійшла заява представника позивача про проведення підготовчого засідання за її відсутності та виклик свідків. 29 травня 2023 року надійшла заява представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради про розгляд справи без участі представника. 20 липня 2023 року надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Запорожець Н.Л., відповідно до якого представник зазначає, що відповідач категорично проти того, щоб позивач жила та реєструвалась за цією адресою, бо позивач неадекватно себе поводить з відповідачем, у зв`язку з чим відбуваються сварки. Вважає, що позивач даремно подала цей позов, оскільки є рішення Миколаївського апеляційного суду від 16.01.2023. Позивача до ордеру на житлове приміщення не вписано, згоди відповідача 2 на реєстрацію у житлі немає. З часу ухвалення рішення Миколаївським апеляційним судом нічого не змінилось. Також відповідач вважає недоцільним зазначати третьою особою Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, бо рішення Миколаївського апеляційного суду від 16.01.2023 у справі № 487/1868/21 чітко визначило, що суд не може ухвалити рішення стосовно третіх осіб, залучених до справи,бо вони не є суб`єктами матеріально-правових відносин, не користуються правами і не несуть обов`язки. Також відповідач зазначає, що у справі відсутня згода відповідача 3 на момент звернення до суду. Щодо проживання позивача з 2006 року з відповідачем 3 у спірній квартирі як член сім`ї, ведення домашнього спільного господарства, відповідач вважає не доведеним. Окрім цього зазначає, що відповідач подав до поліції заяву про зникнення відповідача 3 вже рік, тому позивач не може з ним проживати в спірній квартирі. З наведених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 25 липня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 09 серпня 2023 року надійшла заява [PERSON] в якій він повідомляє, що працює у Польщі і його син знає про його місцезнаходження. 14 серпня 2023 року надійшло клопотання адвоката Запорожець Н.Л. про долучення доказів до матеріалів справи. 23 жовтня 2023 року надійшло клопотання адвоката Запорожець Н.Л. про долучення доказів до матеріалів справи. Також просить відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. 29 листопада 2023 року надійшла заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши надані матеріали, суд дійшов такого. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 09 квітня 2002 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано ордер на житлове приміщення № [NUMBER] [PERSON] із сім`єю із 4 осіб на право заселення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син). 01 грудня 2006 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] ). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2007 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2010 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням і вселення. Задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Визнано [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням -кв. [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2010 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2010 року в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на житло з підстав відсутності в ньому без поважних причин понад 6 місяців, та відмови йому у вселенні у квартиру скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування кв. [ADDRESS] з підстав відсутності в ній без поважних причин понад 6 місяців; вселено [PERSON] у вказану квартиру. Відповідно до довідки ТОВ «УПРАВЛЯЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ «ЛІСКИ-М» від 25.02.2021 № 21, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . Власник особового рахунку [PERSON] . На цій житловій площі проживає з правом на площу дві особи: [PERSON] , [INFO] з 26.07.2002 (заявник), [PERSON] , [INFO] з 26.07.2002 (син). Згідно з актом про проживання від 25.02.2021, затвердженого директором ТОВ «УК з обслуговування житл. фонду «Ліски-М», [PERSON] мешкає в кв. [ADDRESS] з травня 2006 р. 09 березня 2021 року [PERSON] звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , однак їй було відмовлено у реєстрації місця проживання відповідно до ст. 9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 11 Постанови КМУ № 107 від 02.06.2016 р., особа не подала необхідних документів або інформації. Відповідно до ст. 9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на час звернення для реєстрації місця проживання), орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію. Аналогічні положення містить п. 11 Постанови КМУ № 107 від 02.06.2016 р., яким затверджено ПРАВИЛА реєстрації місця проживання (у редакції на час звернення для реєстрації місця проживання). Підпунктом 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 2 березня 2016 року №207, передбачено, що для реєстрації місця проживання фізичної особи нею крім інших документів, передбачених даними Правилами, мають бути подані документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. Тобто умовою проведення такої реєстрації є виникнення у особи права проживання у житлі. Аналогічні вимоги містить і п 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265. З матеріалів справи встановлено, що відсутня згода [PERSON] на реєстрацію місця проживання позивача. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, яким є житлово-експлуатаційна організація (а в разі її відсутності - відповідне підприємство, установа, організація) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 ЖК України). Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Усталена судова практика при вирішенні спорів про визнання права користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, виходить з того, що суд повинен перевірити дотримання встановленого порядку їх вселення, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Не може бути визнано право користування жилим приміщенням за особою, яка зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] знаходяться в офіційному шлюбі з 2006 року, ведуть спільне господарство та проживають однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] . Письмовою заявою відповідача [PERSON] підтверджується, що позивач вселилась до кв. [ADDRESS] за його згодою, вони є сім`єю, дружина допомагає йому утримувати квартиру та підтримувати її у належному стані. Відповідно до Акту про проживання від 25.02.2021, затвердженого директором ТОВ «УК з обслуговування житл. фонду «Ліски-М», [PERSON] мешкає в кв. [ADDRESS] з травня 2006 р. Окрім цього, дослідивши матеріалами справи № 487/1868/21, судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.07.2010, скасованим в частині рішенням Апеляційного суду Миколаївської області 28 вересня 2010 року, встановлено, що на час розгляду даної справи судом, в спірній квартирі проживає [PERSON] з дружиною [PERSON] [PERSON] проживав в спірній квартирі з 2002 по 2004 роки, а в березні 2009 року звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користування житловим приміщенням і вселення. Аналіз ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо права на повагу до приватного і сімейного життя, та дослідження практики Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пек проти Сполученого Королівства» 2003 р.), дозволяють зробити висновок, що повага до приватного життя передбачає невтручання держави та інших суб`єктів у прийняття людиною рішення щодо власного життя. Норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перш за все, захищають інтереси біологічної сім`ї, створеної згідно з національними особливостями. Крім того, у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено правило поваги до права людини на житло. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Згідно зі ст. ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Свобода пересування визначається як право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вільний вибір місця проживання чи перебування є правом громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виселення або ж заборона сумісного проживання чоловіка та дружини однією сім`єю в спільному житлі є прямим порушенням національного та міжнародного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, постійно та тривалий час проживає у спірному житлі, доказів на підтвердження факту користування позивачкою іншим приміщенням відповідачем не надано, на підставі чого суд дійшов висновку, що позивачка має право користуватися спірною квартирою. Суд зазначає, що відсутність письмової згоди на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (25 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 367/8239/20, провадження № 61-10635св22). Судом встановлено що [PERSON] надав згоду на вселення позивачки, про що він зазначив у своїй заяві і не спростовано відповідачем [PERSON] . Доказів відсутності згоди [PERSON] на вселення позивачки у спірну квартиру суду не надано. Більш того, як зазначалось вище, у 2006 році відповідач [PERSON] не проживав у спірній квартирі. Доводи відповідача [PERSON] щодо відсутності доказів проживання позивачки разом з чоловіком у спірній квартирі, оскільки він перебуває за кордоном, суд оцінює критично, виходячи з такого. Як встановлено з постанови про закриття кримінального провадження від 10.08.2023, [PERSON] виїхав за межі України 23.09.2022 р. При цьому, ця обставина не свідчить про те, що сімейні стосунки позивача з ним припинені і позивач втратила право на користування житлом. Навпаки, [PERSON] підтверджує надання згоди на вселення дружини до спірного майна та утримання нею цього майна та повідомляє що працює у Польщі. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно (ст. 3 Сімейного кодексу України). Окрім цього, доказів непроживання позивача у спірному майні відповідачем не надано. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України). Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів здійснюється відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265. Пунктом 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 визначено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8; паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування); свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства); документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах); відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування); військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Отже, визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до такого. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З долученої квитанції до платіжної інструкції 0.0.2839366802.1 суд робить висновок, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн. Оскільки позов задоволено повністю, витрати понесені позивачем на оплату судового збору належить стягнути на його користь з відповідачів.

Outcome: approved