Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника адвоката Калініна С.К. звернулась до суду із позовом до ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, відповідно до якого просить суд захистити права позивачки як споживача фінансових послуг та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. № 116157 від 29.12.2020 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» заборгованості у розмірі 22\~120,00 грн та стягнути з відповідача на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 16\~530,11 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис № 116157 від 29.12.2020 про стягнення з позивачки на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № 2539498 від 19.06.2020. Виконавчим написом приватний нотаріус пропонує стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» заборгованість у розмірі 22\~120,00 грн. Під час примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р.В. у рахунок погашення заборгованості стягнуто із позивачки грошові кошти у сумі 16\~530,11 грн. Оскаржуваний виконавчий напис вважає незаконним, оскільки на момент видання його приватним нотаріусом чинним законодавством нотаріусам було заборонено видавати виконавчі написи на підставі кредитних договорів, які не є нотаріально посвідченими, тому наявні достатні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин фактично стягнуті та перераховані на його підставі грошові кошти у сумі 16\~530,11 грн є коштами, які набуті ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» безпідставно, тому підлягають стягненню на користь позивачки. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 30.10.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно з поданням до суду позовної заяви представником позивача адвокатом Калініним С.К. була подана заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення по виконавчому провадженню № 64182287 від 19.01.2021, відкритого на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича № 116157 від 29.12.2020, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» заборгованості у розмірі 22\~120,00 грн. Ухвалою від 25.10.2023 вказана заява була задоволена. Відповідач ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила та умови вчинення нотаріусами виконавчого напису містить також і Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Водночас цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Отже, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Наведені висновки суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 27.03.2019 р. по справі N 137/1666/16-ц. Судом встановлено, що 29.12.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за N 116157, стягнуто із [PERSON] , дата народження [INFO] , місце народження с. Тіньки, РНОКПП: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце роботи невідоме, яка є боржником за кредитним договором 2539498 від 19.06.2020, укладеним з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Строк платежу за кредитним договором 2539498 від 19.06.2020 настав. Стягнення проводиться за період 19.07.2020 по 22.10.2020. Сума заборгованості складає 21\~320,00 грн, в тому числі: строкова заборгованість за сумою кредиту 6\~500,00 грн, строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 14\~820,00 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату зі стягувача в розмірі 800,00 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню становить 22\~120,00 грн. На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р.В. відкрито виконавче провадження з його примусового виконання (ВП N 64182287). З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 2539498 про надання споживчого кредиту від 19.06.2020, який укладений між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачкою [PERSON] шляхом підписання електронного документу. Відповідно правовою підставою виникнення боргових правовідносин між сторонами був укладений між сторонами кредитний договір, який не має нотаріальної форми. З урахуванням наведеного суд враховує, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі N 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України N 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині: зокрема, пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) висловила правовий висновок, відповідно до якого у зв`язку із визнанням у судовому порядку незаконною та нечинною в частині постанову № 662, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. А порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Судове рішенні про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акту чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14. За таких обставин, аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису N 116157, вчиненого 29.12.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави регламентовані статтею 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Такий правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. За таких обставин, враховуючи, що за наслідками розгляду вказаної цивільної справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у частині визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, з метою ефективного захисту порушених прав позивачки наявні підстави для стягнення з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» отриманих під час його примусового виконання грошових коштів, як безпідставно набутих. З наданих представником позивача доказів, зокрема листа приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. судом встановлено, що під час примусового виконання виконавчого напису № 116157, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. 29.12.2020 на рахунки стягувача ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» були перераховані грошові кошти в сумі 16\~530,11 грн. З урахуванням наведеного, а також висновків суду, які наведено вище, безпідставно отримані ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошові кошти в сумі 16\~530,11 грн підлягають стягненню на користь позивачки. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] у цій частині також підлягають до задоволення. Порядок розподіл судових витрат регламентовано статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачка на підставі норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору була звільнена, оскільки поданий нею позов стосується захисту її прав споживача фінансових послуг, відповідно такі витрати у зв`язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача. Визначаючи загальний розмір позовних вимог суд враховує визначені статтею 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору та констатує, що стягненню підлягає судовий збір за подання позивачкою заяви про забезпечення позову в сумі 536,80 грн (п. 1.4.2), судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру в сумі 1\~073,60 грн (п. 1.1.2), а також судовий збір за позовну вимогу майнового характеру в сумі 1\~073,60 грн (п. 1.2.2), з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 за звернення до суду в електронній формі через систему «Електронний суд», загальна сума судового збору становить 2\~147,20 грн ()536,80 грн + 1\~073,60 грн + 1\~073,60 грн) х 0,8 = 2\~147,20 грн). Щодо витрат на надання професійної правничої допомоги судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підставі ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження факту наявності витрат на професійну правничу (правову) допомогу, які підлягають до сплати позивачкою у зв`язку із розглядом даної справи суду надано копію договору № б/н/23 від 04.10.2023, укладеного між АБ «Калінін і Партнери» та [PERSON] ; копію додатку № 1 від 04.10.2023 до договору, відповідно до якого сторони узгодили вартість послуг адвоката у сумі 5\~500,00 грн та визначили строк оплати гонорару до набрання судовим рішенням законної сили; копію додатку № 2 від 23.10.2023 до договору, яким є акт виконаних робіт, під час підписання якого сторони узгодили загальну вартість робіт у розмірі 5\~500,00 грн та їх обсяг, підтвердили відсутність взаємних претензій у сторін договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією ВП ВС, яка викладена у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. З аналізу наданих суду доказів на підтвердження факту реальності та необхідності таких судових витрат встановлено, що їх об`єм та вартість відповідають складності справи та витраченому адвокатом часу на надання правової допомоги, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ураховуючи, що учасниками справи не було подано вмотивованого клопотання про скасування застосованого ухвалою суду від 25.10.2023 заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення по виконавчому провадженню, тому даний захід забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved