Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Згідно заявлених вимог позивач просить суд: -зобов`язати [PERSON] з дня набрання законної сили рішенням суду припинити розповсюдження відео [PERSON] під назвою «Відповідь на відеозвернення голови Медвинської сільської ради в мережі Фейсбук. Частина 2», яке було оприлюднено 14 червня 2023 року на власній сторінці [PERSON] «Медвинська ОТГ Славетна», в мережі «Фейсбук» і на відеохостингу «Ютьюб»; -зобов`язати [PERSON] впродовж п`яти днів із дня набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію про розповсюдження головою Медвинської громади неправдивої інформації про розмір надбавки педагогічним працівникам шляхом запису відео та розміщення його на власній сторінці «Медвинська ОТГ Славетна» в мережі «Фейсбук» і на відеохостингу «Ютьюб» такого змісту: «Я, [PERSON] , [INFO] оприлюднила відео під назвою «Відповідь на відеозвернення голови Медвинської сільської ради в мережі Фейсбук. Частина 2», в якому поширила недостовірну інформацію, зазначивши, що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%. Насправді Медвинський сільський голова [PERSON] такого не говорив під час свого відеозвернення до громади 12 червня 2023 року. Отже, я безпідставно звинуватила сільського голову в поширенні ним неправдивої інформації.» Вимоги позову обґрунтовані тим, що 12 червня 2023 року позивач звернувся до громади шляхом опублікування відповідного відео на сторінці «Медвинська Територіальна Громада» в мережі «Фейсбук». 14 червня 2023 року в мережі «Фейсбук» на власній сторінці «Медвинська ОТГ Славетна» депутаткою Медвинської сільської ради [PERSON] було публічно оприлюднене відео з відеохостингу «Ютьюб» під назвою «Відповідь на відеозвернення голови Медвинської сільської ради в мережі Фейсбук. Частина 2», в якому, за доводами позивача, остання стверджує неправдиву інформацію. За доводами позовної заяви, на відео «Відповідь на відеозвернення голови Медвинської сільської ради в мережі Фейсбук. Частина 2» відповідач говорить: «Отже, ви розумієте, що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%?», натомість позивач сказав: «В той час, коли наша держава і народ ведуть таку важку боротьбу, коли грошей на все не вистачає, коли навіть певним категоріям військовослужбовців сьогодні дещо знижені надбавки, коли учительська спільнота нашої громади, громад Білоцерківщини і всієї України знизили ставки доплати до 10 і навіть до 5%...». Позивач зазначає, що поширена відповідачем серед необмеженого кола осіб інформація про розповсюдження позивачем неправдивої інформації є фактичним твердженням, негативною, завідомо неправдивою, недостовірною інформацією та порушує його немайнові права, ганьбить його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації як посадовій особі органу місцевого самоврядування - сільському голові Медвинської територіальної громади. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.17-19) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 12 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, поданий представником - адвокатом Чиляєвою І.А., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач є депутатом Медвинської селищної ради VІІІ скликання і відповідно до ст.29 Закону України «Про інформацію» висвітлює в мережі інтернет суспільно важливу для Медвинської сільської територіальної громади інформацію. За доводами відзиву, у спірному відеозаписі відповідач висловила оціночні судження щодо ситуації, яка склалась навколо підготовки та прийняття рішення про внесення змін до рішення Медвинської сільської ради від 22 грудня 2022 року №592-38-VІІІ «Про місцевий бюджет Медвинської сільської територіальної громади на 2023 рік» в частині зменшення надбавок працівникам освіти за престижність праці. Зазначає, що вказане питання викликало суспільний резонанс серед працівників освітніх закладів. Посилається на те, що позивачем не доведено, що оскаржувана ним інформація є негативною, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, підриває його авторитет, як посадової особи місцевого самоврядування. Вважає, що судження відповідача, які мають оціночний характер, критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо форм і методів здійснення позивачем публічної діяльності, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності і ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Зазначає, що позивачем не доведено поширення недостовірної, негативної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності. Вказує, що публічна особа має бути готовою, що межа критики його особи та дій є більшою, ніж у непублічної особи. Крім того, вказує, що зміст позовних вимог не містить посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання позивач просить визнати недостовірною інформацією. Також щодо обраного способу захисту зазначає, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалась інформація, а вимога позивача щодо спростування інформації сформована таким чином, що позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача вибачитись перед позивачем. (а.с.23-27) 19 жовтня 2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відеозапис не є спірним і позивач не ставить під сумнів, що в ньому висловлені оціночні судження щодо ситуації, яка склалась навколо підготовки та прийняття рішення про внесення змін до рішення Медвинської сільської ради від 22 грудня 2022 року №592-38-VІІІ «Про місцевий бюджет Медвинської сільської територіальної громади на 2023 рік», і що ця тема викликала суспільний резонанс у громаді. За доводами відповіді, предметом розгляду є конкретне твердження відповідача про те, що з уст позивача знову була неправдива інформація. Наголошує, що він не казав, що всі зменшили до 5%, адже казав, що знизили ставки доплати до 10 і навіть до 5%, що відображено на відео, наданих суду. Тому вважає, що твердження відповідача не є оціночним, а містить фактичні дані, які легко спростувати наявними доказами. Вважає безпідставним твердження відповідача про те, що позивачем не доведено, що розповсюджена відповідачем інформація є негативною, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, підриває його авторитет, як посадової особи місцевого самоврядування. Зазначає, що фактичне твердження відповідача про те, що це знову неправдива інформація з уст голови громади, є негативним, порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, підриває його авторитет, як посадової особи місцевого самоврядування. На думку позивача тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача. Зазначає, що відповідач не заперечує, що саме вона записала свій виступ, висловила інформацію, яка стала причиною звернення до суду, і оприлюднила її на своєму Ютьюб каналі та на офіційній сторінці у Фейсбук. Вказує, що відповідач поширила недостовірну інформацію, а не критику позивача як публічної особи, що спотворило та принизило оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, поставила під сумнів добропорядність позивача, як голови громади, породила сумніви щодо дотримання позивачем моральних і правових норм, створює негативний образ та вводить в оману всіх, хто ознайомився з публікацією, що порушило недоторканість честі, гідності, ділової репутації позивача. Зазначає, що суспільство має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно. Також зазначає, що обраний ним спосіб захисту відповідає положенням ст.277 ЦК України, адже позивач просить спростувати недостовірну інформацію, та заперечує викладені у відзиві твердження про те, що він просить зобов`язати відповідача вибачитись перед позивачем, адже це суперечить змісту позовних вимог. (а.с.31-34) 27 жовтня 2023 року суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] , подані представником - адвокатом Чиляєвою І.А., в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову. В запереченнях зазначено, що формулювання відповідачем у спірному відеозаписі оціночних суджень «…отже, ви розумієте, що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%?...» не можна розцінювати, як недостовірну інформацію, оскільки такі слова носять склад провокативного, критичного зображення та гуртуються на особистому трактуванні відповідачем інформації, отриманої з виступу позивача. Вказує, що позивачем не взято до уваги загальний тон критики, а спірна інформація стосується питання, що становить суспільний інтерес, є оціночним судженням а не констатацією фактів. Наполягає на тому, що оспорювана інформація є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. (а.с.38-39) Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] є головою Медвинської територіальної громади Білоцерківського району Київської області, що не підлягає доказуванню згідно частин 1, 3 статті 81 ЦПК України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року в справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму) визначено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В п. 15 Постанови Пленуму роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є саме сукупність наведених у вказаній Постанові Пленуму обставин, викладено в постанові Верховний Суд від 10 червня 2020 року в справі № 404/3230/16-ц (провадження № 61-47450св18). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 Постанови Пленуму). Згідно положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом позовної заяви, позивач просить зобов`язати відповідача спростувати розповсюджену відповідачем інформацію «…що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%...», як недостовірну, таку що порушує права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, та зобов`язати відповідача припинити розповсюдження відповідного відео. За змістом статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Разом з позовною заявою до суду був поданий DVD-R диск із відеозаписами, серед яких: - зі сторінки Медвинської територіальної громади в соціальній мережі Фейсбук, пост від 12 червня «Звернення голови Медвинської громади Ігнатія Сергієнка». Текст виступу містить наступне висловлювання: «…В той час, коли наша держава і народ ведуть таку важку боротьбу, коли грошей на все не вистачає, коли навіть певним категоріям військовослужбовців сьогодні дещо знижені надбавки, коли учительська спільнота нашої громади, громад Білоцерківщини і всієї України знизили ставки доплати до 10 і навіть до 5%...»; - з відеохостингу You Tube під назвою «Відповідь на відеозвернення голови Медвинської сільської ради в мережі Фейсбук». Текст звернення містить наступне висловлювання: «…отже, ви розумієте, що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%...». Відповідачем не заперечується, що вказана відповідь здійснена нею та оприлюднена в соціальній мережі Фейсбук та у відеохостингу You Tube. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що вищезазначена інформація «…отже, ви розумієте, що це знову неправдива інформація з уст голови громади про те, що всі зменшили до 5%...» є недостовірною, такою, що порушує його особисті немайнові права, ганьбить честь, гідність і завдає шкоди діловій репутації, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача спростовувати її у той самий спосіб, яким вона була поширена та припинити розповсюджувати вищевказане відео. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Згідно аналізу вказаних рішень ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) У справі, яка є предметом розгляду в даному провадженні, судом установлено, що позивач [PERSON] є публічною особою, обіймає публічну посаду голови Медвинської територіальної громади Білоцерківського району Київської області. Отже позивач має особливий статус і є публічною особою, тому межі допустимої критики щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності громади, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про те, що поширена відповідачем інформація була її власними судженнями та оцінкою поширеного позивачем звернення. Таке висловлювання відповідача є її оціночними судженнями, які ґрунтуються на її особистому трактуванні отриманої інформації. Тож, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем до висловлювань позивача, тобто є не твердженням, висловленим особисто відповідачем про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що висловлювання, які є предметом розгляду у даній справі, не є твердженнями про вчинення позивачем конкретних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до їх сприйняття саме як висловлення оцінки, а не твердження. Крім того, суд зазначає, що вимога позовної заяви про зобов`язання відповідача припинити розповсюдження відео заявлена на майбутнє та не є визначеним ст.277 ЦК України способом захисту. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed