Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування завданих збитків. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.09.2019 о 17 год. 50 хв. по вул.Борщагівській у м.Києві відповідач, керуючи велосипедом, скоїв наїзд на автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачеві на праві приватної власності. Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Саме наслідками цього правопорушення стала дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, а він у свою чергу зазнав матеріальних збитків. Вказував, що у результаті вказаної пригоди на його автомобілі було пошкоджено задній бампер, кришку багажника, розбито заднє скло та деформовано задню частину даху. На момент вчинення зазначеної ДТП відповідач визнав свою вину та пообіцяв компенсувати позивачеві вартість завданих пошкоджень. Розуміючи, що між сторонами можуть бути суперечки щодо розміру такої компенсації, позивач 12.09.2019 замовив проведення автотоварознавчої експертизи, за яку заплатив 1500 грн, та відповідно до результатів проведення якої вартість завданого йому збитків була оцінена в 23312,04 грн. Також, у поданій до суду позовній заяві [PERSON] зазначив, що для можливості подальшої експлуатації автомобіля ним було проведено частковий ремонт, а саме виправлено задню частину даху автомобіля, придбано та установлено заднє скло. Протягом перших місяців спілкування по телефону відповідач був згоден відшкодувати такі збитки, але постійно переносив зустрічі, а згодом взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки позивача. Оскільки подальші спроби мирно вирішити питання про відшкодування завданих відповідачем збитків не мали успіху, пошкоджений автомобіль й досі залишається частково пошкодженим, а ринкова вартість відновлювальних робіт з часом постійно збільшувалася, позивач замовив актуалізований звіт про оцінку вартості матеріального збитку, за проведення якого додаткового сплатив 2500 грн. Відповідно до актуалізованого звіту, вартість матеріального збитку становить 35521,47 грн. Враховуючи той факт, що [PERSON] , як винна особа у завданні позивачу матеріальних збитків, ухиляється від відшкодування у добровільному порядку завданої шкоди, [PERSON] був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути із відповідача на його користь грошові кошти: 35521,47 грн матеріальної шкоди; 13712,08 грн пені, нарахованої у вигляді подвійної облікової ставки НБУ; 7869,77 грн - інфляційне збільшення боргу; 1010 грн - 3% річних; 15000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди; 1500 грн та 2500 грн витрат, понесених на виготовлення звітів авто товарознавчої експертизи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 для розгляду цивільної справи №760/2988/23 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відповідач належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження шляхом направлення на адресу його місця проживання рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з доданими до неї документами. Проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку направлена судом поштова кореспонденція була повернута на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (відсутній за адресою). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За правилами частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відтак, оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що пред`явлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 11.09.2019 о 17 год 50 хв. по вул.Борщагівський у м.Києві [PERSON] , керуючи велосипедом, при виявленні перешкоди у вигляді транспортного засобу «Шевроле», д.н.з. [NUMBER] , не вжив всіх заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки та безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль, та у результаті чого транспортні засоби отримали пошкодження. Своїми діями [PERSON] допустив порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП. Зазначені обставини установлені постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у справі №760/33296/19, за якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченою статтею 124 КУпАП. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Враховуючи ті обставини, що постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке призвело до пошкодження автомобіля позивача, суд уважає доведеним та таким, що не підлягає сумніву, факт завдання матеріальної шкоди відповідачем позивачу. Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вказаний вище автомобіль марки Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] , належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. Як було зазначено [PERSON] у позовній заяві, з метою визначення розміру завданого матеріального збитку 12.09.2019 між ним та ФОП « [PERSON] » було укладено договір №15/40.02.22 про проведення незалежної експертної оцінки транспортного засобу. Копію указаного договору також було надано позивачем у матеріали справи. Згідно виготовленого ФОП « [PERSON] » звіту №15/40.09.19 від 15.09.2019, матеріальний збиток, завданий власникові Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 23312,04 грн. Значиться, що оцінка була проведена на підставі огляду від 12.09.2019. Відповідно до наведеного у звіті обсягу і номенклатури робіт з відновлювального ремонту КТЗ, переліку необхідних складових та матерів зазначено, що заміні підлягали - кришка багажника, шарнір З Л, шарнір З ПР, панель кришки багажника, напис виробника, заднє скло, облицювання даху та облицювання С-Стояк ПР, а ремонту підлягали - дах, поперечка даху З, задній бампер. У відповідності до викладеного позивачем змісту позовної заяви, для можливості подальшої експлуатації автомобіля ним було проведено частковий ремонт, а саме виправлено задню частину даху автомобіля, придбано й установлено заднє скло. Як убачається з наданого позивачем актуалізованого звіту №15/40.02.22 від 16.02.2022, також виготовленого ФОП « [PERSON] », матеріальний збиток, завданий власникові Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 35521,47 грн. Огляд об`єкту оцінки проводився 12.09.2019 в присутності власника за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, як зазначено у розділі 3.2 вказаного звіту, заміні підлягають - кришка багажника, шарнір З Л, шарнір З ПР, заднє скло, клей К-Т заднього скла, ущільнювач заднього скла, облицювання даху, облицювання С-стояк ПР, а ремонту підлягає - дах, поперечка даху З та задній бампер. Водночас, при визначенні вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ враховано, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого транспортного засобу складає 13670 грн, вартість необхідних для ремонту матеріалів - 11826,39 грн, а вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту визначена в розмірі 33416,92 грн. При цьому, показник коефіцієнта фізичного зносу оглянутого автомобіля становить 0,7. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або, громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Дорожньо-транспортна пригода (або ДТП) - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (абзац 31 пункту 1.10 Правил дорожнього руху). Велосипед не вважається джерелом підвищеної небезпеки, бо не має двигуна, а рухається виключно за допомогою мускульної сили людини, що забезпечує повну контрольованість його експлуатації. З урахуванням наведеного відшкодування завданої велосипедистом шкоди відбувається на загальних підставах. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. При цьому обов`язок доведення протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками покладається на позивача, а обов`язок спростування вини - на відповідача, як завдавача шкоди. Так, велосипедист є учасником дорожнього руху, який керує специфічним транспортним засобом - велосипедом. Отже, якщо під час руху велосипедист спричинив подію, що потягнула за собою матеріальні збитки, він несе відповідальність за скоєне нарівні з іншими учасниками дорожнього руху (таких як водії автомобілів, мотоциклів, пішоходи тощо). Законодавством у такому випадку передбачена цивільна відповідальність (щодо відшкодування завданої як матеріальної, так і моральної шкоди). Питання щодо правового статусу, прав та обов`язків велосипедистів в Україні визначені Законом України «Про дорожній рух» та Правилами дорожнього руху. Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин. Пункт 6 «Вимоги до велосипедистів» ПДР України визначає основні права та обов`язки велосипедистів. Згідно пункту 6.7 ПДР України велосипедисти повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосуються водіїв або пішоходів і не суперечать вимогам цього розділу. Правилами дорожнього руху визначено, що велосипед - це транспортний засіб, індивідуального користування, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому. Велосипедист - це особа, яка керує велосипедом. Отже, велосипедист, що рухається проїзною частиною, є повноправним учасником дорожнього руху, а тому відповідно, зобов`язаний знати й дотримуватися Правил дорожнього руху України. Велосипедист може здійснювати будь-які маневри, не заборонені Правилами. Маневри на проїзній частині мають бути передбачуваними й зрозумілими іншими учасниками дорожнього руху. Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході судового розгляду установлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.09.2019 з вини відповідача, було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб - автомобіль марки Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] . Неправомірні дії відповідача, як учасника дорожнього руху - велосипедиста, встановлені постановою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року по справі №760/33296/19, яка набрала законної сили. Зокрема у наведеній справі на підставі зібраних доказів було встановлено, що 11.09.2019 о 17 год 50 хв. по вул.Борщагівський у м.Києві [PERSON] , керуючи велосипедом, при виявленні перешкоди у вигляді транспортного засобу «Шевроле», д.н.з. [NUMBER] , не вжив всіх заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки та безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль, та у результаті чого транспортні засоби отримали пошкодження. У зазначеній дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] допустив порушення вимог пункту 12.3 ПДР України. Згідно із статтею 1192 ЦК України у редакції, яка діяла на час завдання шкоди, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Позивачем, як потерпілим, було обрано спосіб відшкодування шкоди шляхом відшкодування збитків у розмірі вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Позивачем доведено та документально підтверджено завдання йому унаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди матеріальних збитків у заявленому розмірі. А саме, на підтвердження розміру такої вартості відновлювального ремонту позивачем надано Актуалізований звіт №15/40.02.22 від 16.02.2022 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Chevrolet Aveo, д.н.з. [NUMBER] , у якому визначено, що вартість матеріального збитку, який завданий власнику транспортного засобу складає - 35521,47 грн. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого транспортного засобу складає 13670 грн, вартість необхідних для ремонту матеріалів - 11826,39 грн, а вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту визначена в розмірі 33416,92 грн. При цьому, показник коефіцієнта фізичного зносу оглянутого автомобіля становить 0,7. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Отже, оскільки вину відповідача у пошкодженні належного позивачеві транспортного засобу встановлено постановою суду, яка набрала законної сили, а заявлений позивачем до відшкодування розмір матеріальної шкоди не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, суд уважає за можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 35521,47 грн. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частинами другою, третьою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №815/7401/16. Для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення її з відповідача, позивач посилався на те, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу та постійного ухилення відповідача від виконання свого обов`язку з відшкодування завданих збитків, він зазнав душевних та емоційних страждань, у нього зменшилася фізична та соціальна активність, погіршилися родинні відносини, виникли конфлікти з дружиною. Вказував, що у нього знизилася продуктивність праці, в результаті чого він повинен був витрачати більше часу для виконання поточних завдань. Однак слід зауважити, що позивачем не надано доказів на підтвердження завданих йому моральних страждань, душевних переживань, наявності втрат немайнового характеру. Не доведено, з чого позивач виходив при зазначенні розміру моральної шкоди, яким чином змінився спосіб його повсякденного життя, які втрати немайнового характеру він поніс, тому суд дійшов висновку, що дана вимога позивача є недоведеною й не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення із [PERSON] пені відповідно до статтей 551 та 611 ЦК України у розмірі 13712,08 грн, а також інфляційного збільшення боргу та 3% річних у розмірі 7869,77 грн та 1010 грн, то суд уважає такі вимоги безпідставними, з огляду на таке. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із статтею 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року № 757/3725/15-ц (провадження № 61-12530св18). Судом установлено, що між сторонами договір про відшкодування шкоди не укладався, рішення про стягнення майнової шкоди, яке не виконувалося [PERSON] раніше не ухвалювалося. Оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду, або договору не відбулося, прострочення боржника не настало, тому підстави для стягнення з відповідача [PERSON] трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні. Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ загалом відсутні, з огляду на відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин. Отже, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та відповідно з [PERSON] на його користь підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 35521,47 грн. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи та витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин шостої, восьмої, дев`ятої статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №15/40.02.22 позивачем 16.02.2022 було сплачено за виготовлення актуалізованого звіту №15/40.02.22 від 16.02.2022 про оцінку колісного транспортного засобу 2500 грн, які підлягають стягненню з відповідача. Разом з цим, суд уважає безпідставними вимоги позивача в частині стягнення із відповідача 1500 грн витрат, понесених на виготовлення звіту автотоварознавчої експертизи від 15.09.2019, оскільки такий звіт під час вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків у сумі 35521,47 грн не було покладено в основу судового рішення, а замовлення позивачем актуалізованого звіту від 16.02.2022 фактично було зумовлено зволіканням позивача із зверненням до суду за захистом своїх прав протягом тривалого часу та підвищенням ринкової вартості відновлювального ремонту. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 521,55 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (48,58%).

Outcome: partial