Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 16 жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] та просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 14.07.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 73; визначити місцем проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із ним; стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення ними повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 14.07.2012 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на шлюб та сім`ю. Фактичні шлюбні відносини між ними відсутні, спільне господарство не ведеться. Збереження сім`ї неможливе та суперечить інтересам позивача. Їхні спільні з відповідачем діти проживають разом з ним та повністю перебувають на його утриманні, однак із відповідачем у них існує спір щодо того з ким будуть проживати діти. Вважає, що дітям буде краще проживати з ним, оскільки він забезпечений житлом, є фізичною особою підприємцем, може матеріально забезпечувати дітей, спільне проживання дітей з ним буде відповідати їх інтересам. Також вважає, що відповідач зобов`язана брати участь в утриманні дітей та відповідно сплачувати аліменти. Відповідач відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала. ІІ. Процесуальні дії у справі, заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою суду від 27.10.2023 відкрито провадження у цивільній справі та вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17.11.2023. 17.11.2023 підготовче судове засідання відкладено в зв`язку з неявкою сторін на 11.12.2023. Представник позивача - адвокат Бодачевський Р.В. в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, розгляд справи просить проводити у його та позивача відсутність. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області подала до суду клопотання, в якому просила справу розглядати у її відсутність, позов підтримує. Також надала суду висновок від 17.11.2023 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідачем подано до суду відповідну заяву, в якій вона позовні вимоги визнає, суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення. За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. IІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. На підтвердження своєї особи позивачем надано копію паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 23.09.2009 [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Ладижин Вінницької області (а.с. 2-3). На підтвердження особи відповідача позивачем надано копію паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 13.09.2012 [PERSON] , [INFO] , уродженці с. Оляниця Тростянецького району Вінницької області (а.с. 4-5). Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 14.07.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 73 (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] (а.с. 7-8). Місце реєстрації проживання дітей [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою місця реєстрації проживання батька [PERSON] : [ADDRESS] (а.с. 10-11). Позивачу на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, загальною площею 37,5 кв.м, жила площа 21,2 кв.м, що підтверджується переліком документів, а саме: технічним паспортом; договором дарування квартири; витягом з державного реєстру правочинів; витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12-16). Позивач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 17-18). Органом опіки і піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області 17.11.2023 зроблено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] (а.с. 35). Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області 17.11.2023 вирішено надати Ладижинському міському суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] (а.с. 33). Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей. Малолітні діти проживають разом з батьком. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з позивачем. Заявлений позивачем розмір аліментів відповідачем визнано. ІV. Оцінка суду. 4.1. Стосовно позовних вимог про розірвання шлюбу. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно з нормами наведеного законодавства позивач має право на звернення до суду з означеним позовом і, оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, з підстав, що наведені в позові, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. 4.2. Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дитини. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (N 2) від 27 листопада 1992 року, N 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). При вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , яким на момент ухвалення рішення виповнилося відповідно 10 та 7 років, та які проживають з батьком, можливість батька дітей забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дочки та сина, оскільки він має у власності житло, отримує стабільний дохід. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом із батьком може зашкодити інтересам малолітніх доньки та сина, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на вказане вище, беручи до уваги, що позов визнаний відповідачем, а визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси малолітніх дітей та інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визначити місце проживання дітей разом з батьком. 4.3. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей… першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За приписами ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За приписами ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з положеннями ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 183 СК України Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище платника аліментів, визнання ним позовних вимог у повному обсязі і приходить до висновку, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, має можливість працювати, зобов`язаний утримувати власних дітей і спроможний сплачувати аліменти на їх утримання у розмірі 1/3 всіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи із дня подачі заяви до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За таких обставин суд приходить до висновку, що право дітей на матеріальне утримання з боку матері порушено і підлягає судовому захисту, а позов задоволенню. V. Щодо розподілу судових витрат. Позивачем при подачі до суду позову сплачено судовий збір у розмірі 2147 грн 20 коп. за позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене вище, визнання відповідачем позову до початку розгляду справу по суті, суд вважає, що 50 % сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачу із державного бюджету, а інші 50 % сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем при подачі до суду позову судовий збір не сплачено за позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки позивач звільнений від його сплати. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved