Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «А-Фінанс» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 94\~953 грн 44 коп. Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що 30.11.2021 між ним та ТОВ «Фінансова компанія «А-Фінанс» укладено договір фінансового лізингу №153Л/301121. Відповідно до п.1 договору, відповідач взяв на себе зобов`язання набути у власність та передати позивачу на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу транспортного засобу Dodge Journey, 2013 року випуску вартістю 296\~729 грн 50 коп. Згідно п.п.1.1.1, п.2 договору, з метою виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим договором, позивач взяв на себе зобов`язання сплачувати на користь відповідача лізингові платежі, в тому числі авансовий платіж, не пізніше дат та у розмірах визначених Графіком внесення лізингових платежів, що є додатком №1 до Договору. На виконання вказаних умов договору та на підставі виставлених відповідачем рахунків на оплату №153Л від 30.11.2021, позивач здійснив оплату авансового лізингового платежу у сумі 89\~018 грн 85 коп. та першого лізингового платежу у сумі 5\~934 грн 59 коп., що підтверджується відповідними квитанціями, проте станом на теперішній час своє зобов`язання з придбання об`єкта лізингу відповідач не виконав. Окрім того, в результаті правового аналізу вказаного договору з`ясувалось, що договір укладений з порушенням вимог законодавства, щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Ухвалою суду від 13.09.2022 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представника відповідача подав до суду відзив, у якому покликається на те, що нормами ЦК України не встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення договору лізингу та просив відмовити в задоволенні позовної заяви. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30.11.2021 між ним та ТОВ «Фінансова компанія «А-Фінанс» укладено договір фінансового лізингу №153Л/301121, відповідач взяв на себе зобов`язання набути у власність та передати позивачу на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу транспортного засобу Dodge Journey, 2013 року випуску вартістю 296\~729 грн 50 коп. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положення ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки спірний лізинговий договір містить положення, характерні для договору найму транспортного засобу, укладеного із фізичною особою, на вказаний договір розповсюджує свою дію вимоги ЦК України, зокрема, в частині обов`язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові №727/9735/15-ц від 06 лютого 2019 року. Внаслідок наведеного, оскільки спірний договір укладено в простій письмовій формі і вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу №153Л/301121 не були дотримані, у зв`язку із чим цей правочин вчинено з порушенням вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України, а тому такий договір є нікчемним. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, з урахуванням того, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, суд вважає, що слід застосувати наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] 94\~953 грн 44 коп. сплачених останнім за нікчемним договором. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved