Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просив позбавити батьківських прав відповідачку відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідачки на користь відповідача аліменти на утримання вказаної дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що між сторонами було укладено шлюб, у якому народилася зазначена вище дитина. З моменту припинення спільного проживання сторін до травня 2012 року неповнолітня дитина проживала з матір`ю, відповідачкою у справі, а потім у зв`язку з ухиленням відповідачки від виконання батьківських обов`язків, дитина стала проживати з позивачем. 14 жовтня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. З часу проживання дитини разом з позивачем, відповідачка не приймала участі у житті дитини, її матеріальному утриманні, здоров`ям дитини жодного разу не цікавилась, не приїжджала до неї та не телефонувала, не супроводжувала дитину на прийоми до лікаря, не приймала участі у здобутті дитиною як дошкільної, так і середньої освіти. Позивач вважає, що вказані обставини свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав та стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Позивач та його представниця, які брали участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, позовні вимоги\~підтримали у\~повному обсязі,\~просили їх\~задовольнити.\~У разі повторної неявки відповідачки в судове засідання не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання повторно не з`являлась, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлялась належним чином, що підтверджується довідками про причини невручення судової повістки, в яких є позначка «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України в такому випадку вважається, що судові виклики вручені відповідачці належним чином. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив на позовну заяву до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, яка брала участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що протягом десяти років відповідачка жодного разу не приймала участі у житті, вихованні та навчанні дитини. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи із вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідачки до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 24 січня 2023 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу до суду не прибула, станом розгляду справи не цікавилась, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду позивача та його представниці про заочний розгляд справи, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення учасників справи, дкмку дитини, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з ухиленням матері від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 вересня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] , позивача у справі (т. 1 а. с. 6, 7, 8, 213, 231), матір`ю [PERSON] (т. 1 а. с. 242), відповідачку у справі (т. 1 а.с. 9, 215). Відповідно до заочного рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] , позивачем у справі, та [PERSON] , відповідачкою у справі, - розірвано (т. 1 а. с. 13-14, 217-218). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зареєстровано шлюб між [PERSON] (т. 1 а. с. 23, 24, 214) та [PERSON] , позивачем у справі (т. 1 а. с. 15, 230). Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов від 09 серпня 2022 року, від 11 жовтня 2023 року, складених депутатом Броварської міської ради Броварського району Київської області Батюком С.І., акту обстеження умов проживання № 319 від 17 серпня 2022 року, виданого Службою у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області, неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом з [PERSON] , позивачем у справі, за адресою: [ADDRESS] , мати дитини [PERSON] , відповідачка у справі, тривалий час не проживає разом із дитиною, участі у вихованні та розвитку дитини не приймає. (т. 1 а. с. 20, 199, 222, 224). Згідно з характеристикою на неповнолітнього [PERSON] № 24 від 24 березня 2014 року, виданою дошкільним навчальним закладом «Ромашка», на момент перебування дитини у дошкільному навчальному закладі вихованням дитини, мати дитини [PERSON] , відповідачка у справі, не відвідувала дошкільний заклад, дитиною не цікавилась, не відвідувала батьківських зборів, не приймала участі у житті дошкільного закладу (т. 1 а. с. 10, 219). Свідок [PERSON] судовому засіданні дала суду показання про те, що вона часто буває у сім`ї [PERSON] , позивача у справі. Дитина тривалий час проживає разом з батьком. Матері дитини жодного разу не бачила. Дитина [PERSON] нічого про матір не розказував. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених в судовому засіданні вказаним свідком, в зв`язку з тим, що даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було. Її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Судом достовірно встановлено, а також підтверджено письмовими доказами, що [PERSON] , відповідачка у справі, не проявляє до своєї дитини щонайменшої материнської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, абсолютно не цікавиться ні здоров`ям, ні подальшою долею дитини, дитина проживає із батьком [PERSON] , позивачем у справі, і його дружиною, та перебуває на їх утриманні, внаслідок чого суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] , відповідачкою у справі, від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дитини. Як вбачається з висновку Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області № 521 від 11 жовтня 2022 року, вирішено вважати доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , відповідачку у справі, відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (т. 1. а.с. 31, 32-37, 120, 121-126). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). В силу ч. 7 ст. 7 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, п. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один із батьків. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] , відповідачки у справі, стосовно її неповнолітньої дитини [PERSON] позивач у справі посилався, зокрема, на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав; суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно зі статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року (далі - Європейська конвенція), дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. Статтею 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 (провадження № 61-11061св21). Допитаний в судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , пояснив суду, що не пам`ятає свою матір [PERSON] , відповідачку у справі. З огляду на вищевикладене, обставини справи та досліджені судом докази, які дають суду підстави дійти до однозначного висновку, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками матері перед своєю дитиною, зокрема взагалі не цікавиться її життям, не забезпечувала необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитині, що могло негативно вплинути на фізичний розвиток дитини, як складову її виховання; не виявляла інтересу до її внутрішнього світу, тобто ухилилася від виконання своїх обов`язків щодо утримання і виховання дитини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що, виходячи лише з інтересів дитини, в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які дають суду прийти до однозначного висновку щодо необхідності позбавлення [PERSON] , яка свідомо ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків, батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , оскільки, на думку суду, таке рішення буде захистом прав дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазнає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту окремого спільного проживання батьків. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати свою дитину є безумовним. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються ч. 3 ст. 181 СК України згідно якої встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем та відповідачкою не надано суду жодних доказів, підтверджуючих обставини, які відповідно до вимог ст. 182 СК України судом необхідно врахувати при визначенні розміру аліментів, тому суд визначає розмір аліментів на підставі наявних у справі доказів. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, надані позивачем суду докази, суд дійшов висновку, що незважаючи на те, що відповідачка проживає окремо з дитиною, зобов`язана утримувати свою неповнолітню дитину, яка проживає разом з батьком до досягнення нею повноліття в розмірі, визначеному судом. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги обов`язок [PERSON] , як матері дитини, утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому по наявній справі аліменти з відповідачки мають бути присуджені з 15 серпня 2022 року. Аналізуючи вищезазначені норми права, з`ясовуючи встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки наявна справа про стягнення аліментів. Суд не приймає до уваги долучені позивачем письмові докази: декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-НМ8А-Н300, видану Комунальним некомерційним підприємством Броварської міської ради «Броварський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» (т. 1 а. с. 11, 220); довідку щодо призову по мобілізації № МВ1500 від 22 квітня 2022 року, видану Броварським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки (т. 1 а. с. 16, 232); картку дослідження та медичного огляду військовозобов`язаного [PERSON] , видану Броварським об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Київської області (т. 1 а. с. 17); характеристику на неповнолітнього [PERSON] , видану Броварською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 9 Броварської міської ради Броварського району Київської області (т. 1 а. с. 18, 223); довідку № 103 від 09 серпня 2022 року, видану Броварською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 9 Броварської міської ради Броварського району Київської області (т. 1 а. с. 19); службову характеристику на [PERSON] від 10 серпня 2022 року, видану військовою частиною [NUMBER] (т. 1 а. с. 21, 221); довідки щодо перебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога від 04 серпня 2022 року, видані Броварським консультативно-діагностичним центром (т. 1 а. с. 22); довіреність щодо представництва інтересів від 01 серпня 2022 року, посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Цемах В.А. (т. 1 а. с. 25, 216); постанову Арцизького районного суду Одеської області від 19 червня 2018 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183-1 КУпАП (т. 1 а. с. 197); висновок оцінки потреб сім`ї 08 вересня 2022 року, виданий Службою у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області (т. 1 а. с. 226-228); акт обстеження умов проживання від 27 липня 2022 року, складений начальником Служби у справах дітей Тарутинської селищної ради Демчуком Д.Г. (т. 1 а. с. 236-237); характеристику на [PERSON] № 319 від 27 липня 2022 року, видану Рівненським старостинським округом Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області (т. 1 а. с. 244); рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 березня 2007 року, [PERSON] , відповідачку у справі, було позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей (т. 1 а. с. 12, 235), оскільки зазначені документи відповідно до ст. ст. 164, 182 СК України не підпадають під обставини, які враховуються судом при позбавленні батьківських прав та стягненні аліментів на неповнолітню дитину, та не є належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, в розумінні ст. 77 ЦПК України. Акт опитування свідків від 16 жовтня 2023 року, складений депутатом Арцизької міської ради Слюсар Т.М. (т. 1 а. с. 198) не є письмовим доказом в розумінні статті 95 ЦПК України та відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України суд не бере до уваги вказаний доказ, оскільки він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів є доведеними, а тому є такими, що підлягають задоволенню, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, звернувся до суду із зазначеним позовом 15 серпня 2022 року, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь держави та на користь позивача, у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивача про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. На підставі ст. ст. 141, 150, 155, 164, 165, 166, 169, 171, 180-182, 184, 191 СК України,

Outcome: approved