Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

13.11.2023 року позивачка звернулася з позовом до відповідача в якому просить про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги вона мотивувала тим, що 14 листопада 2018 року між нею [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Первомайським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 22 від 14 листопада 2018 року та видане відповідне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу з відповідачем у них народилися сини: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , зареєстрованим Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 17 від 06 лютого 2019 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), актовий запис № 68 від 06 липня 2021 року. Їх одруження виявилось невдалим. Із самого початку сімейне життя між ними не складалося та поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин вже на протязі більш як шість місяців. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стають діти, що тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє позивачці та дітям душевні страждання, принижує честь та гідність. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. Протягом тривалого часу [PERSON] взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю і взагалі пішов з дому та весь тягар утримання поклав лише на позивачку. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за глибоким переконанням [PERSON] подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивачка, скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу і чого в них вже нема, а відтак, сторони не мають наміру зберігати шлюб. Вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне їх життя як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON] . Майнових спорів між ними немає, шлюб розривають вперше. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У зв`язку з наведеним, я вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. На сьогоднішній день їх спільні з відповідачем діти проживають разом з позивачкою, вона самостійно їх утримує та виховує. Після розірвання шлюбу сини залишаться проживати з нею. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України (надалі СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. На підставі ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 4 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. З початку 2023 року відповідач взагалі пішов із сім`ї, залишивши її та синів напризволяще, не бажаючи надавати матеріальну допомогу, самоусунувся від їх виховання, не піклується про здоров`я та фізичний і духовний розвиток, хоча зобов`язаний це робити згідно ст. 180 Сімейного кодексу України та весь тягар утримання поклав лише на мене. Відповідно до ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дітей, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дітей, про їх здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Відповідач ухиляється від утримання синів, від їх виховання, не піклується про їх здоров`я та фізичний і духовний розвиток. Враховуючи ту обставину що відповідач не надавав кошти на потреби сім`ї, в тому числі дітям, а витрачав та витрачає їх на задоволення власних потреб, у неї є підстави вважати, що відповідач і в подальшому буде ухилятись від матеріального утримання її та синів, тобто сплати аліментів. Згідно вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Чинне сімейне законодавство України покладає на батьків дітей (в однаковій мірі як на батька, так і на матір) обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своїх дітей. При цьому, піклування про дітей та їх утримання є обов`язком, а не правом батьків. Виходячи зі змісту положень закону, принципів справедливості, розумності та моралі, на яких закон ґрунтується, батьки зобов`язані вживати активних дій з метою забезпечення своїм дітям якнайкращого фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України 15.05.2006 N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до п. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожиткові мінімуми на 2023 рік для різних категорій населення встановлюються Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік". Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє утримувати своїх малолітніх синів, адже він є працездатним за віком і отримує регулярні заробітки, які укриває та витрачає виключно на себе. Проте він постійно ухилявся від виконання батьківського обов`язку щодо піклування, виховання та утримання синів. Позивачка неодноразово зверталась до нього з вимогами про надання дітям утримання, навіть пропонувала укласти відповідний договір про сплату аліментів, однак, він ухилявся від утримання дітей, приховував свої доходи. Також відповідач ухилявся і від утримання дружини під час її знаходження у декретній відпустці по догляду за дитиною - сином [PERSON] до досягнення ним трьох років. Відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Стаття 77 Сімейного кодексу України передбачає можливість надання утримання одному з подружжя другим. Проте відповідач ухилявся від її утримання, чим порушив її права, передбачені ч. 2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України, де прямо зазначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Позивачка була вагітною та після пологів знаходиться у декретній відпустці по догляду за сином [PERSON] до досягнення ним трьох років. У зв`язку з цим вона ніде не працювала. Рідні позивачки не мали можливості надавати їй матеріальну допомогу. У той же час це міг робити відповідач, який працював та мав дохід, однак ухилявся від її утримання та зароблені грошові кошти витрачав виключно на свої потреби. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 91 СК України, де чітко зазначено, що: «Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертей статті 84 ст. 86 і 88 цього Кодексу», вона має повне право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. На підставі ст. ст. 80, 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру частки заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на дітей та на її утримання, просить суд взяти до уваги наступні обставини: вона ніде не працювала, знаходячись у декретній відпустці по догляду за сином [PERSON] до досягнення ним трирічного віку. Відповідач офіційно працював та працює, і тому мав і має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання синів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до повноліття дитини, які край необхідні для існування і встановлення дітей, та на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно за час знаходження у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Прожиткові мінімуми на 2023 рік для різних категорій населення встановлюються в Україні Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Згідно цього Закону для працездатних осіб встановлено наступний прожитковий мінімум: з 01 січня 2023 року - 2684 грн. Та з урахуванням інфляційних процесів в Україні, постійним зростанням цін на продукти першої необхідності та на різні послуги, що є загально відомим фактом та не потребує доказування, такий прожитковий мінімум буде зростати. Відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України суд може стягнути аліменти за минулий час, але не більше як три роки, в зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. З урахуванням того, що відповідач ухилявся від її утримання під час знаходження у декретній відпустці по догляду за сином [PERSON] , а також ухилявся від утримання синів, змушена просити суд стягнути з відповідача аліменти і за минулий час, тобто з [INFO] з дня народження сина. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, а згідно з ч. 2 цієї статі, суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на цих же підставах. Однією з умов такого звільнення є те, що розмір судового збору перевищує 5% розміру річного доходу позивача. У випадку позивачки, вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дітьми, доходів не має, розмір судового збору є для неї занадто обтяжливий і його сплата позбавить її та дітей засобів існування, предмет спору стосується вирішення її соціальних прав та прав дітей, а через несплату судового збору, вона не зможе здійснити захист цих прав та будуть порушені її конституційні права на звернення до суду, тому змушена просити суд звільнити від сплати судового збору. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав частково. У своїй заяві повідомив, що згоден на розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 всіх видів заробітку. В іншій частині у задоволенні позову просив відмовити через те, що з квітня 2023 року перебуває у лавах Збройних Сил України та 15 липня 2023 року зазнав поранення в ході здійснення заходів із забезпечення відсічі збройної агресії РФ, внаслідок якого йому ампутували нижню кінцівку. На даний час він проходить лікування та реабілітацію у ДНП ЦКР «Галичина». Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні судом встановлено, що 14 листопада 2018 року Первомайським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 22, між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З початку сімейне життя між ними не складалося та поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин вже на протязі більш як шість місяців, через постійні конфлікти та суперечки, кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування. Спір про розподіл майна на даний момент відсутній. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В даний час сини знаходяться на повному утриманні позивачки, відповідач добровільно матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач повинен надавити допомогу на утримання дітей, а тому відповідно до ст. 180-183, 191 СК України є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання двох синів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, щомісяця, починаючи з 13.11.2023 року (з дати звернення до суду з позовом) до повноліття дітей. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню. В той же час, враховуючи обставини, про які зазначив відповідач, щодо отримання ним тяжкого поранення під час захисту батьківщини, яке призвело до ампутації правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини стегна, що підтверджується доданими до заяви відповідача документами, зокрема довідкою ВЛК та довідкою ВЧ А4010 про обставини травми, суд вважає, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки така можливість є умовою стягнення аліментів на утримання дружини відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України. Суд також не вбачає підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки позивачкою не доведено, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, як це передбачено ч. 2 ст. 191 СК України. З урахування стану здоров`я відповідача, та обставини отримання ним каліцтва, суд вважає за можливе віднести судові витрати на рахунок держави.

Outcome: partial