Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що вона знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду 28.09.2022 року. У них [INFO] народився син [PERSON], на утримання якого з відповідача судовим наказом стягнуто аліменти, які він не сплачує, має заборгованість у розмірі 98395,25 грн. З дитиною батько не бачиться, не спілкується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, всі питання, пов'язані з вихованням та матеріальним утриманням дитини, позивач вирішує самостійно. Вважає, що в інтересах дитини буде доцільним позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він самоусунувся від виховання і матеріального утримання сина. Процесуальні дії у справі. Позовна заява надійшла до суду 28.06.2023 року. 03.07.2023 справу прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 25.09.2023 витребувано у третьої особи висновок доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Учасники справи про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, але в судове засідання не з'явились. Представник позивача надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Порядок виклику відповідача до суду, передбачений ст.ст.128-130 ЦПК України, дотримано, про день, час та місце розгляду справи він повідомлений додатково через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, однак відзив на позов він не подав, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань від нього не надходило. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника, при прийнятті рішення орган опіки та піклування покладається на розсуд суду. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивач [PERSON] (прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» змінено після реєстрації шлюбу з [PERSON]. 02.11.2022 року) [PERSON] є матір'ю, а відповідач - [PERSON] - батьком [PERSON], [INFO] /а.с.7, 8/. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.09.2022 року, яке набрало законної сили 31.10.2022 року, шлюб між сторонами по справі розірвано /а.с.13/. Малолітня дитина сторін має зареєстроване місце проживання за адресою батька (відповідача), але фактично проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями Відділу реєстрації місця проживання громадян та наданим позивачем Актом № 6 від 27.06.2023 /а.с. 7- зворотній бік, а.с. 12/. Судовим наказом Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.09.2019 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 липня 2019 року, до повноліття дитини /а.с.14/. Згідно з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем Інгулецького відділу ДВС, відповідач аліменти на утримання сина не сплачує і станом на 01.06.2023 року має заборгованість у розмірі 98395,25 грн. /а.с.9/. Як вказано у характеристиці на дитину [PERSON], надану директором КЗДО № 161 КМР, до садочку хлопчика завжди приводить мама, тато не приходить, станом і активністю дитини не цікавиться /а.с.11/. Орган опіки та піклування виконкому Інгулецького районної у місті ради висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], не надав, у своєму повідомленні на ухвалу суду про витребування відповідного висновку від 01.11.2023 року зазначив про те, що оскільки відповідач за вказаною в позові адресою не проживає, неможливо з'ясувати його поведінку щодо участі у вихованні дитини, або причини ухиленні від виконання батьківських обов'язків, та встановити, чи є така поведінка винною /а.с.55-56/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим в судовому засіданні фактам відповідають правовідносини, які регулюють умови та порядок виховання батьками неповнолітніх дітей, наслідки ухилення ними від виконання своїх обов'язків. Норми права, які застосовує суд. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України - мати, батько дитини можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При цьому, суд керується положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно з п.15 якої, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з положеннями п.16 цієї Постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено, що позивачем не надано переконливих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню малолітнього сина, байдужого ставлення до його долі, або негідної поведінки по відношенню до дитини. Посилання позивача на те, що відповідач не займається вихованням дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток не підтверджені жодними доказами. До тверджень позивача на неможливість оформити державну допомогу на дитину, у якій є батько, суд ставиться критично, оскільки позивач має докази наявності боргу по сплаті аліментів. Водночас, довідку про розмір заборгованості по аліментам суд не може вважати належним доказом ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню спільного сина сторін, оскільки суду не вдалося з'ясувати причину несплати відповідачем аліментів та відсутності участі відповідача у житті сина. Суд керується також практикою Верховного Суду, який в Постанові від 06.052020 року у справі № 753/2025/19 зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17 в своїй постанові від 09.11.2020 року наголосив, що незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров'я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв'язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. При цьому суд не може погодитися з представником позивача, який просить врахувати при розгляді цієї справи постанову Верховного суду у справі № 402/428/1-ц від 17.10.2018 року, оскільки позивачем не надано доказів не благополучності відповідача, або його неналежної поведінки по відношенню до дитини, а невиконання відповідачем обов'язку щодо його матеріального утримання, на думку суду недостатньо для позбавлення відповідача батьківських прав. Рішення Європейського суду з прав людини свідчать про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, ЄСПЛ в своєму рішенні від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). За повідомленням виконкому Інгулецької районної у місті ради, органом опіки та піклування встановлено, що відповідач за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві не проживає, згідно з актом з місця проживання, є вирогідність того, що він мешкає в іншій країні, у зв'язку з чим неможливо з'ясувати обставини його поведінки по відношенню до неповнолітньої дитини. Отже, судом не встановлено, які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про ухилення ним від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, які фактичні обставини впливають на виконання батьком своїх обов`язків, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків та їх ставлення до дитини, не встановлено, чи буде застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи, що згідно з нормами ст.ст.164, 166 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, і позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, за відсутності в позовній заяві та доданих до неї документах прямих доказів, на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про винну поведінку відповідача в ухиленні від виховання сина, та ненаданням відповідного висновку органом опіки та піклування, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом в задоволенні позовних вимог відмовляється, витрати по сплаті судового покладаються на позивача,. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed