Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на її користь з відповідача грошові кошти в розмірі 149 000 гривень та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 10.10.2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір поставки за № 10/10 від 10.10.2020 року. На виконання умов договору позивачу було поставлено апарат «EMSCULPT» (SONE), серійний номер №100296, а відповідачу були передані кошти в розмірі 213 000 гривень, що підтверджується Актом приймання /передачі грошових коштів від 10.10.2020 року. 04 квітня 2021 року позивачем [PERSON] було повернуто товар особисто відповідачу [PERSON] , про що було складено відповідну розписку, згідно якої даний товар було отримано під реалізацію підприємцем не менше ніж 70% від вартості товару по договору від 10.10.2020 року. Таким чином відповідач зобов`язався повернути покупцю, позивачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 149 000 гривень, однак відповідач [PERSON] будь-яких дій спрямованих на виконання умов договору не вчиняла. 01.05.2023 на адресу відповідача було надіслано вимогу про погашення коштів та надано термін для виконання умов договору до 16.05.2023 року, однак з останньою відсутній зв`язок, належним чином на вимогу не відреагувала. Таким чином позивач не отримала грошових коштів, що й стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 28.09.2023 року було відкрито провадження та призначено судове засідання на 06.11.2023 року о 109:00 годині (а.с.28), про що повідомлено сторін по справі (а.с.29). 01.11.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Воробей Петра Олексійовича про надання можливості участі в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2023 року о 10:00 годині в режимі відеоконференції з Луцьким міськрайонним судом Волинської області: вул. Конякіна, №3, м. Луцьк, 43023, ел. пошта: inbox@lc.vl.court.gov.ua (а.с.31-33). Ухвалою суду від 01.11.2023 року дане клопотання було задоволено та надано можливість представнику позивача-адвокату Воробей Петру Олексійовичу участі в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2023 року о 10:00 годині в режимі відеоконференції з Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с.34), про що доведено до відома сторін по справі (а.с.35). В судове засідання 06.11.2023 року: - позивач не з`явився, будь-яких клопотань та заяв не надсилала; - представник позивача прийняв участь у справі за допомогою відеоконференцзвя`зку, та подав клопотання про відкладення розгляду справ з метою повторного належного сповіщення відповідача по справі. Протокольною ухвалою суду від 06.11.2023 було задоволено клопотання представника позивача адвоката Воробей П.О. та відкладено розгляд справи на 30.11.2023року о 09:00 годині в режимі відеоконференції (а.с.39), про що були сповіщені сторони (40). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). В судове засідання 30.11.2023року: - позивач до суду не з`явилась надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність з підтримання позовних вимог в заочному порядку (а.с.41-45). - представник позивача прийняв участь у судовому засідання в режимі відеоконференції з Луцького міськрайонного суду Волинської області, надав згоду на заочний розгляд справи. Пояснив, що дійсно між сторонами виникли договірні зобов`язання на підставі договору № 10/10 від 10.10.2023 року, покупець отримав товар, сплатив за нього кошти у повному розмірі, однак згодом вирішив повернути придбаний товар згідно умов договору під реалізацію, про що отримав розписку від продавця [PERSON] .. Однак, відповідач після отримання товару під реалізацію не виконує взятих на себе зобов`язань протягом тривалого часу. На претензію, яка була надіслана в травні 2023 року - не відреагували, уникає розмов та зустрічей з позивачем. Просив позов задовольнити в повному обсязі. - відповідач до суду не з`явилася будь яких заяв, клопотань не надіслала. Сповіщена двічі належним чином за адресою свого постійного місця реєстрації (а.с.27а): [ADDRESS] , що підтверджується поштовими повідомлення (а.с.30, 46). Також суд повідомляв відповідача, за електронними адресами, які зазначені в договорі поставки 10/10 від 10.10.2020 року: [INFO] , [INFO] (а.с.40). Згідно довідок Болградського районного суду Одеської області дані листи доставлені на зазначені електронні адреси (а.с.40 зворотна сторінка). Окрім цього, суд надсилав повідомлення за адресою здійснення підприємницької діяльності, яка також була зазначена в договорі поставки 10/10 від 10.10.2020 року: [ADDRESS] . Однак поштовий лист повернувся до суду з відміткою листоноші, що «Адресат відсутній за зазначеною адресою» (а.с.97-50). У випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою Що відповідає висновку Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 18 березня 2021 року за справою № 911/3142/19, переглядаючи відмову поновити пропущений строк апеляційного оскарження. КГС ВС зазначив, що близьку за змістом правову позицію про належне повідомлення викладено в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17; КГС ВС від 27.11.2019 у справі № 913/879/17; КГС ВС від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19; КГС ВС від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б. За приписами ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на наведене, беручи до уваги, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не повідомила суд про причини неявки, враховуючи, що неприбуття в судове засідання 30.11.2023 не є першою неявкою відповідача, яка достовірно обізнана про подачу позову до неї, повідомлялась на кожне судове засідання як шляхом надіслання судової повістки на офіційну адресу її реєстрації ( [ADDRESS] ), за адресою вказаною в договорі ( [ADDRESS] ), так і шляхом направлення відповідачу за обома вищевказаними адресами, а також електронною поштою, суд вважає за необхідне провести судове засідання за відсутності відповідача. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлена належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих нею не було. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.41). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 10.10.2020 року між фізичною особо-підприємцем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір поставки за № 10/10 від 10.10.2020 року Згідно п.1.1. умов даного договору, відповідач [PERSON] зобов`язувалась в погоджений сторонами строк передати у власність покупця-позивача [PERSON] , апарат "EMSCULPT" (дизайн SONE) за індивідуальним замовленням, а позивач - прийняти та оплатити товар в порядку передбаченому договором. Вартість апарата "EMSCULPT" згідно п.3.1. ч.3 договору складала 213 000 (двісті тринадцять тисяч) гривень, що в еквіваленті на день укладення договору складало суму в розмірі 7 500 (сім тисяч, п`ятсот) доларів США. На виконання умов договору 10.10.2020 року позивачем було передано грошові кошти в розмірі 213 000 (двісті тринадцять тисяч) гривень, що підтверджується Актом приймання/передачі грошових коштів від 10.10.2020 року підписаним відповідачем та завіреним печаткою (а.а15). 18.11.2020 року на виконання умов договору відповідачем було поставлено позивачу [PERSON] апарат "EMSCULPT" (дизайн SONE) серійний номер № 100296 з додатками а саме: маніпула електромагнітна для збільшення м`язів - 2 шт.; дріт живлення; підставка для маніпул; гарантійний талон та інструкцію, що підтверджується актом приймання-передачі товару за кількістю та якістю за №18/11 від 18.11.2020 р., що був підписаний сторонами (а.с.16). Згідно пункту 2.12 договору передбачено право покупця на повернення товару належної якості, протягом 14 робочих днів з дати поставки, за умов, що товар, не має ознак використання знаходиться в оригінальній упаковці виробника, яка не має пошкоджень та ознак втрати товарного вигляду, та у супроводі накладеної на повернення. При цьому в п.2.15 договору вказується право на повернення покупцем товару належної якості, що перебував в експлуатації більше 14-ти робочих днів та можливе за згодою постачальника з урахуванням втрати товарного вигляду, понесених постачальником витрат на проведення консультування, інструктажу та навчання спеціалістів покупця з виплатою покупцю 70% вартості товару, що повертається. 04 квітня 2021 року відповідно до п.2.15 Договору, позивачем [PERSON] було повернуто товар відповідачу [PERSON] , про що було складено відповідну розписку, згідно якої вказаний товар було отримано під реалізацію не менше ніж 70% від вартості товару по договору від 10.10.2020 року (а.с.17). Таким чином відповідач зобов`язувалась повернути покупцю грошову суму в розмірі 149 000 (сто сорок дев`ять тисяч ) гривень, що становить 70 % вартості повернутого товару під реалізацію. Позивач [PERSON] після укладення відповідного договору неодноразово намагалась сконстатувати з відповідачем, проте остання не виходила на контакт, і будь-яких дій спрямованих на виконання умов договору не вчиняла. 01.05.2023 року представником позивача адвокатом Воробей П.О. по місцю реєстрації відповідача та за адресою зазначеною в договорі, було надіслано вимогу на погашення коштів згідно договору поставки за № 10/10 від 10 жовтня 2020 року та встановлено строк для виконання умов договору до 16.05.2023 року. Однак, як вбачається з поштового повідомлення АТ «Укрпошта» вказана вимога надіслана по місцю реєстрації відповідачки, а саме: [ADDRESS] була отримана останньою 05.05.23 року. Одночасно надіслана за адресою зазначеною в договорі, а саме: [ADDRESS] , яке повернулась у зв?язку з закінчення терміну зберігання (а.с.21-22). Таким чином з огляду на вищевказані обставини відповідач [PERSON] володіла інформацією, щодо невиконання нею своїх зобов`язань за договором. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що станом на день звернення продавцем не було повернуто грошових коштів у розмірі 70 % від вартості за повернутий товар під реалізацію , згідно договору поставки № 10/10 від 10 жовтня 2020 року, а відтак заборгованість грошових коштів відповідача складає 149 000 тисяч гривень. Зазначені обставини також підтверджуються наданою позивачем до суду розпискою від 03.04.2021, яка складена [PERSON] , в якій остання підтверджує, що зобов`язується повернути [PERSON] 70 % від вартості товару, який отримала під реалізацію (а.с.17). Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України унормовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно із ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару згідно договору. За приписами ч.ч.3, 4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що позивачем, який є покупцем належним чином виконані умови договору поставки від 10.10.2020 року шляхом сплати грошових коштів в у повному розмірі, обумовленому сторонами, що не спростовано відповідачем по справі. Придбаний товар було повернуто продавцю, тобто відповідачу згідно п.2.15 Договору поставки №10/10 від 10.10.2020 року під реалізацію з виплатою покупцю 70 %вартості товару. Відповідач на підтвердження отримання товару під реалізацію надала розписку03.04.2021 року (а.с.17). Зазначене також відповідачем не було спростовано, як і не надано доказів на підтвердження належного виконання вказаного договору та повернення позивачу грошових коштів за повернутий товар в розмірі 70% вартості товару. Крім того, поведінка, яку демонстрував відповідач щодо звернення позивача свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків як продавця, передбачених як ст.ст. 662, 663, 669, 670,672, ч.1 ст.688 ЦК України, так і ст. 9, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Як зазначалось вище, представник позивача письмово повідомив ФОП [PERSON] про необхідність повернення грошових коштів за товар взятий під реалізацію, та висловив вимогу про повернення коштів у претензії від 01.05.2023 року в строк до 16.05.2023 року (а.с.18-19). Однак, незважаючи на те, що вказані документи були надіслані позивачем на офіційну адресу реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця, відповідач отримала їх, однак не відреагувала, що також вказує на ухилення від повернення грошових коштів. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статей 525, 526, 527 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. В силу статті 630 ЦПК України Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 612 ЦК України зазначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором, або законом. Враховуючи відносини, що склалися між сторонами відповідач прийняла на себе зобов`язання щодо реалізації повернуто майна та зобов`язувалась повернути останній кошти в розмірі 70 % вартості майна, що становить суму в розмірі 149 000 гривень. Як вбачається з умов договору та розписки щодо отримання майна, даною відповідачем, в них не було зазначено строк виконання зобов`язання, а тому 01.05.2023 року за місцем реєстрації відповідача та адресою зазначеною в договорі було надіслано вимогу на погашення коштів та надано термін для виконання умов договору в строк до 16.05.2023 року. Положеннями частини першої-другої статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін Частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідачем не доведено ані того, що нею було вжито всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язань із позивачем, ані доказів повернення позивачу коштів, сплачених за товар. Враховуючи викладене, поведінку відповідача по справі, яка ухилялася від повернення коштів позивачу або врегулювання спірного питання в інший спосіб, суд вважає, що з огляду на положення ст.ст.670, 672 ЦК України, ст.ст.9, 12 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач має право на повернення коштів у розмірі 149 000 гривень, що становить 70% вартості майна, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. Щодо судового збору: Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст.141 ч.1, ч.6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, сплачений нею судовий згідно фіскального чеку від 18.09.2023 року (а.с.6) в розмірі 1490.00 гривень, встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2023 року. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved