Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-04 00:00:00

19.04.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 350000 гривень грошових коштів та судові витрати по справі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.12.2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір, згідно якого він надав [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 гривень, а останній склав на його користь заповіт на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер 3224682000:03:002:0016. При цьому відповідач зобов`язався в разі скасування заповіту оплатити штраф в десятикратному розмірі. 16.03.2023 року [PERSON] склав новий заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON] , таким чином скасувавши заповіт, складений ним 25.12.2015 року на ім`я [PERSON] . Оскільки добровільно передбачений договором від 25.12.2015 року штраф відповідач позивачу не сплатив, останній просить стягнути його в примусовому порядку (позовна заява - а.с. 1-4). 16.05.2023 року представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому останній позовних вимог [PERSON] не визнає, посилаючись на те, що заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та діє принцип свободи заповіту; договір, укладений 25.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 35000 гривень не відповідає вимогам ст. 208 ЦК України та не містить всіх необхідних істотних умов договору; чинним законодавством України не передбачено будь якої відповідальності за скасування заповіту, у тому числі і штрафу (а.с. 79-80). В судовому засіданні представник позивача адвокат Завальнюк В.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, суду пояснив, що в 2015 році він дійсно попросив у [PERSON] 35000 гривень на лікування матері та склав заповіт на його ім`я наземельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області. В 2023 році він даний заповіт скасував, склавши новий вже на ім`я доньки, оскільки попередній був складений на невигідних для нього умовах. Грошові кошти в сумі 35000 гривень він хотів повернути [PERSON] добровільно, просте останній вже звернувся до суду з позовом. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом встановлено, що 25.12.2015 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-3194, яким належну йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 054720 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер 3224682000:03:002:0016, заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). В той же день [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 гривень та написав розписку наступного змісту: «Кошти в сумі тридцять п`ять тисяч гривень від [PERSON] отримав. В разі скасування заповіту зобов`язуюсь оплатити штраф в десятикратному розмірі», що підтверджується копією розписки від 25.12.2015 року (а.с. 11) та поясненнями сторін. 16.03.2023 року [PERSON] склав новий заповіт, посвідчений старостою Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради Сліпенчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-25, яким усі його права та обов`язки, які йому належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому та усе майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все, що йому буде належати на день смерті і все те, на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 71). Вважаючи складення нового заповіту [PERSON] порушенням усного зобов`язання від 25.12.2015 року щодо розпорядження земельною ділянкою, [PERSON] просить стягнути з останнього передбачений розпискою штраф в десятикратному розмірі від отриманої ним суми грошових коштів. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Зміст заповіту полягає перш за все в призначені спадкоємців з зазначенням майна, що буде передане їм в порядку спадкування. Закон закріпляє принцип свободи заповіту, у відповідності з яким заповідач має право на свій розсуд: визначити в заповіті спадкоємцями одну або декількох осіб незалежно від того, чи перебувають вони зі спадкодавцем у сімейних, родинних відносинах (ч. 1 ст. 1235 ЦК України) або входять/не входять до кола спадкоємців за законом; позбавити права на спадкування будь-кого з числа спадкоємців за законом, за винятком осіб, що мають право на обов`язкову частку в спадщині (частини 2, 3 ст. 1235 ЦК України); «вибачити» своїх негідних спадкоємців, закликавши їх до спадщини після втрати ними права на спадкування внаслідок вчинення протиправних чи аморальних учинків (ст. 1224 ЦК України); визначити обсяг спадщини, тобто конкретні види майна, що передаються кожному зі спадкоємців за заповітом (ст. 1236 ЦК України); встановити заповідальний відказ (ст. 1237 ЦК України) або покласти на спадкоємця інші обов`язки (ст. 1240 ЦК України); підпризначити іншого спадкоємця (ст. 1244 ЦК України); укласти заповіт з умовою (ст. 1242 ЦК України); реалізувати свої спадкові права за допомогою «некласичних» заповідальних розпоряджень, зокрема секретного заповіту (ст. 1249 ЦК України), спадкового договору (ст. 1302 ЦК України); призначити виконавця заповіту (ст. 1286 ЦК України); у будь-який час змінити чи скасувати заповіт Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ст. 1254 ЦК України). Наведений перелік прав спадкодавця не має вичерпного характеру, принцип свободи заповіту може бути реалізовано за допомогою інших дій, тобто його потенціал є досить широким. В усіх країнах встановлено принцип свободи заповіту, який означає, що власник вільний у визначенні долі свого майна на випадок смерті. Свобода заповіту полягає в тому, що заповідач не зобов`язаний повідомляти будь-кого про зміст, вчинення, зміну або скасування заповіту. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі N 369/1913/17 (провадження N 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача». Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання щодо складення заповіту на його ім`я щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер 3224682000:03:002:0016. Проте, дане зобов`язання суд вважає таким, що порушує встановлений законом принцип свободи заповіту, а тому є нікчемним, з огляду на що останнє не може породжувати будь-яких юридичних наслідків, в тому числі і сплати штрафу за його невиконання. Разом з цим, неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19. Крім того, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Оцінюючи розписку [PERSON] від 25.12.2015 року, суд дійшов висновку, що остання не може бути підставою для стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 350000 гривень, оскільки не містить в собі всіх необхідних відомостей для визнання її борговою розпискою, а лише містить нікчемне зобов`язання сплатити штраф в разі скасування заповіту, яке само по собі жодних юридичних наслідків породжувати не може. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Проте, перевіряючи та оцінюючи доводи сторони позивача, суд вважає, що останнім не доведено належними доказами правомірності позовних вимог, а тому в їх задоволенні відмовляє. Крім того, відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 30.05.2023 року було частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 2,881 га, розташовану на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3224682000:03:002:0016, нормативно-грошова оцінка 90718,78 грн., та на земельну ділянку площею 3,5288 га, розташовану на території Синьківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3525589900:02:000:0475, нормативно-грошова оцінка 33035,93 грн. А тому, враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд скасовує вжиті заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту з вищевказаного майна. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені позивачем судові витрати відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають залишенню за останнім. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, суд вважає наступне. Так, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 479/475/21, провадження № 61-6583св22 дійшов наступного висновку. Так, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved