Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-30 00:00:00

У червні 2023 року позивач [PERSON] , через адвоката Молчанова В.Б. (а.с.14,15), звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з наведеним вище позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 46957, вчинений 16 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. У позовній заяві позивач зазначає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства. Так, виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору № 9463636 від 30 листопада 2019 року, який не містить підпису позивачки; у п.6.1 вказано, що кредитний договір укладено в електронній формі. Позивач зазначає, що ніяких кредитних договорів з відповідачем не укладалось. При вчиненні виконавчого напису не надано доказів щодо отримання документів нотаріусом не підтверджують видачу кредиту. Відсутні данні, якими б підтверджувалась безспірність заборгованості. Позивач заперечує наявність будь-яких договірних відносин з відповідачем. Вказується, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису порушено положення ст. ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат». Ухвалами Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року цивільну справу № 756/7597/23-ц за вказаним вище позовом та заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову передано для розгляду до Печерського районного суду міста Києва за підсудністю (а.с.19,20). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2023 року матеріали справи № 756/7597/23-ц передано для розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва за підсудністю (а.с.31,32). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2023 року головуючим суддею у справі № 756/7597/23-ц визначено суддю - А.В. Слободянюк (а.с.38,39). Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26 вересня 2023 року заяву про забезпечення позову для розгляду передано головуючій судді у справі № 756/7597/23-ц - А.В. Слободянюк (а.с.40). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року міста Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення (виклику) сторін (а.с.41-43). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягненні на підставі виконавчого напису (а.с.44-46). Відповідачем 27 жовтня 2023 року ТОВ «МІЛОАН» подано відзив на позову заяву, у якому вказується, кредитний договір № 9463636 від 30 листопада 2019 року укладено у формі електронного правочину, договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором з інформаційно-телекомунікаційної системи позивача. Кредитний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства, відповідає нормам Закону України «Про електрону комерцію». На виконання умов кредитного договору 30 листопада 2019 року на картковий рахунок позивачки було перераховано кредитні кошти; погашення заборгованості позивачкою не здійснювалось, станом на 16 вересня 2020 року борг склав 14 447,25 грн. Вказується, що оспорюваний позивачкою виконавчий напис нотаріуса вчинено на підставі наданих ТОВ «МІЛОАН» документів у відповідності до вимог законодавства, перелік документів нотаріус визнав достатнім та вчинив виконавчий напис на кредитному договорі (а.с.88-100). Стороною позивачки 02 листопада 2023 року подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій заперечуються доводи, наведені відповідачем у відповіді на позовну заяву. Вказується, що відповідачем у відзиві наводиться процедура укладання з позивачкою споживчого кредиту в електронній формі, тоді як позивачкою заперечується укладання з відповідачем кредиту в електронній формі, оскільки вона не мала особистого електронного кабінету; станом на листопад 2019 року позивач мала лише зарплатний рахунок в АТ «Альфа-Банк»; коштів від відповідача не отримувала. Вказується, що оспорюваний виконавчий запис нотаріусом вчинено без дотримання умов вчинення виконавчого напису; виконавчий напис вчинено після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. У відповіді на відзив заявлена вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу за підготовку та направлення відповіді на відзив у розмірі 1000,00 грн. (а.с.107-111). Треті особи пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подали. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Судом встановлено, що 16 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис за № 46957 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «МІЛОАН» заборгованість за кредитним договором № 9463636 від 30 листопада 2019 року, за яким [PERSON] є боржником, заборгованість стягується у розмірі 14 447,25 грн. Стягнення проводилось за період з 12 лютого 2020 року до 11 березня 2020 року (а.с.4). За матеріалами справи, 30 листопада 2019 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір № 9463636 (індивідуальна частина), відповідно до якого сума кредиту становить 7 000,00 грн., строк кредиту - 15 днів; процентна ставка за користування кредитом 1575,00 грн., які нараховується за ставкою 1.50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с.5-7). На підставі оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса № 46957 від 16 вересня 2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р.В. постановою від 01 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису № 46957 від 16 вересня 2020 року, та постановою від 12 жовтня 2020 року вирішено звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.27,28). Як вбачається, спірний виконавчий напис вчинено на підставі положення постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (надалі - Перелік). Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01листопада 2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржувані виконавчі написи № 46957 вчинено нотаріусом 16 вересня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. На момент вчинення спірних виконавчих написів норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була скасована. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з п.п. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (п.п. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (п.п. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, п.п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». В матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між Товариством та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, тому вказані обставини є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 172/1652/18 від 21 жовтня 2020 року. Крім того, у постанові Верховного суду України від 05 липня 2017 року № 754/9711/14-ц зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З наданої суду позовної заяви вбачається, що нотаріус вчинив оскаржувані виконавчі написи без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора. В матеріалах справи відсутні будь - які відомості щодо заборгованості позивача, а саме виписки по рахунку боржника, детального розрахунку заборгованості та строків її погашення, засвідченої стягувачем копії письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), та інших доказів, які б підвереджували наявну заборгованість, що не дає можливість встановити факт реальної заборгованості позивача перед відповідачем. За таких обставин, між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості. Зазначене спростовує безспірність заборгованості боржника (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 04 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Проте, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Враховуючи наведене, вчинення виконавчого напису на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, є безпідставними. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). За матеріалами справи стороною позивача 13 жовтня 2023 року подано в електронній формі клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, зокрема за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4 400,00 грн. (а.с.50-55), додавши до клопотання заяву про стягнення з відповідача судових витрат, які полягають у витратах за дання професійної правничої допомоги у розмірі 4 400,00 грн. та судовий збір - 1610,00 грн. Як доказ щодо витрат на правничу допомогу додається договір про надання правничої допомоги, акт прийняття-передачі наданих послуг, квитанція адвоката Молчанова В.Б. (а.с.56-63). Крім того, 30 листопада 2023 року на адресу суду від сторони позивача також надійшло клопотання про приєднання до заяви про стягнення судових витрат від 13 жовтня 2023 року копії квитанції про оплату позивачем юридичних послуг у розмірі 1 000,00 грн. Додані до клопотання представника позивача документи, як підстава для ухвалення рішення в цій частині, є доказами витрат позивача на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до ч.9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Матеріали не свідчать про направлення стороні відповідача, а ні заяви про стягнення з неї витрат на правничу допомогу, та доказів щодо розміру таких витрат. Так, на аркуші справи 61 міститься скріншот з електронної скриньки адресата «Адвокат Вадим Молчанов», проте якість наданого документа не дозволяє встановити отримувача електронного листа, назву файлів, що надсилаються. Крім того, до наданого 30 листопада 2023 року стороною позивача клопотання про приєднання до заяви про стягнення судових витрат копії квитанції, приєднана лише копія ордера на надання правничої допомоги серії АІ № 1407421. Оскільки, стороною позивача подано заяву про стягнення з відповідача судових витрат, понесених з наданням професійної правничої допомоги, з порушенням процесуального обов`язку, а саме, не направлено іншим учасникам справи всіх копій доказів на підтвердження дійсності понесення на правничу допомогу витрат, що призвело до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду ознайомитись із їхнім змістом, та позбавило можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що відповідачем не були надані приватному нотаріусу належні докази безспірності заборгованості позивача за кредитним договором, отримання позивачем вимог фінансових установ, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. За матеріалами справи позивачем здійснено сплату судового збору за подачу позовної заяви в сумі 1 073,60 грн. та заяву про забезпечення позову - 536,80 грн., що документально підтверджено виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України від 20 червня 2023 року (а.с.26,27). Відповідно до положення ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову в частині визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1 610,40 грн. (1 073,60+536,80).

Outcome: approved