Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-11 00:00:00

14 вересня 2023 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Коваленко С.О., до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 6761,59 грн, яка складається із інфляційних втрат 4788,78 грн та 3 % річних за користування грошовими коштами 1972,81 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 17 квітня 2008 року ТОВ «Фінростбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 1/00392, за умовами якого банк надав позичальниці короткостроковий кредит у розмірі 3000 дол. США, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Фінростбанк» та [PERSON] уклали договір поруки № 1/00392, за яким остання поручалася перед кредитором за виконання обов`язків [PERSON] . Через невиконання кредитних зобов`язань виникла заборгованість у розмірі 33458,74 грн, яка рішенням суду стягнута у солідарному порядку із боржників. 26 березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк» та позивачем був укладений договір про відступлення прав вимоги, за яким до позивача перейшло право вимоги і за кредитним договором № 1/00392. Суворовський районний суд м. Одеси замінив стягувача у виконавчих листах, виданих на виконання рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , видав дублікат виконавчого листа у частині стягнення заборгованості з відповідачки, поновив строк для пред`явлення його до виконання, приватний виконавець Шипков Є.О. відкрив виконавче провадження. Станом на 01 серпня 2023 року залишок заборгованості за виконавчим листом склав 21900,12 грн. З моменту набрання рішенням суду законної сили відповідачка безпідставно користується грошима у розмірі 33823,33 грн (після примусового стягнення у розмірі 21900,12 грн), які на даний час належать позивачеві, тому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати та 3% річних за користування грошовими коштами. Разом з тим, враховуючи строки позовної давності, позивач здійснює розрахунок заборгованості за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року, та просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 6761,59 грн, яка складається із 4788,78 грн інфляційних втрат; 1972.81 грн 3% річних за користування грошима відповідно до ст. 625 ЦК України. Також позивач просить вирішити питання про розподіл судових витрат, які він поніс у зв`язку з подачею позову. 15 вересня 2023 року після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони в судове засідання не з`явилися, суд вживав заходи щодо їх повідомлення про час і місце розгляду справи. 07 грудня 2023 року на електронну пошту суду надійшло клопотання позивача про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності та у відсутності його представника на підставі наявних у справі доказів. Відповідачка про дату, час та місце слухання справи повідомлялася шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою проживання, проте поштова кореспонденція повернулася до суду без вручення адресату з довідкою Укрпошти - «Адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вона вважається такою, що повідомлена належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомила, із клопотанням не зверталася. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи встановлено, 17 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1/00392, за умовами якого банк надав позичальниці короткостроковий кредит у розмірі 3000 доларів США під відхід у рейс моряків терміном з 17 квітня 2008 року до 17 лютого 2009 року зі сплатою 16,50% річних. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 17 квітня 2008 року ТОВ «Фінростбанк» та [PERSON] уклали договір поруки № 1/00392, за яким остання поручалася перед кредитором за виконання обов`язків [PERSON] . Через невиконання [PERSON] та [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 1/00392 від 17 квітня 2008 року утворилась заборгованість, у зв`язку з чим 04 грудня 2009 року Суворовський районний суд м. Одеси у справі № 2-3012/09 своїм рішенням стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ "Фінростбанк" заборгованість в сумі - 33 458,74 грн, держмито 334,59 грн, 30 грн витрати на інформаційне - технічне забезпечення, а всього - 33 823,33 грн. 26 березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк» та [PERSON] укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні йому, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, в тому числі до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 1/00392 від 17 квітня 2008 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. [PERSON] сплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти у розмірі 152265,58 грн, що підтверджується квитанцією про оплату № 27021695 від 12 березня 2019 року. 09 жовтня 2019 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/12435/19 замінено стягувача ПАТ «Фінростбанк» на його правонаступника - [PERSON] у виконавчих листах № 2-3012/2009 від 02 лютого 2010 року, виданих на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2009 року у справі за позовом ПАТ «Фінростбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/00392 від 17 квітня 2008 року. А також видано дублікат виконавчого листа № 2-3012/2009 від 02 лютого 2010 року, боржником за яким є [PERSON] , та поновлено строк для пред`явлення його до виконання. 18 грудня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Є.О. за заявою позивача видав постанову про відкриття виконавчого провадження № 60912908 з примусового виконання виконавчого листа № 523/12435/19, виданого 15 листопада 2019 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 33 823,33 грн. За відомостями приватного виконавця Шипкова Є.О. станом на 01 серпня 2023 року залишок заборгованості за виконавчим листом № 523/12435/19, виданим 15 листопада 2019 року Суворовським районним судом м. Одеси, боржником за яким є [PERSON] , складає 21900,12 грн. За наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат та 3% річних за користування відповідачкою грошовими коштами у розмірі 21900,12 грн за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року загальна сума боргу склала 6761,59 грн, з яких 4788,78 грн інфляційні втрати та 1972,18 грн 3% річних за користування кредитом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, з ухваленням судом у 2009 році рішення про стягнення з відповідачки заборгованості грошове зобов`язання не припинилося та триває до моменту фактичного його виконання. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідачки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України\~ та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачки також підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. за подачу позову.

Outcome: approved