Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просить припинити стягнення аліментів на користь [PERSON] , звільнити від заборгованості за аліментами, а також просив стягувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина з відповідача [PERSON] . Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що 20.08.2006 р. між ним та відповідачем був укладений шлюб, в період якого, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] .У зв`язку з погіршенням відносин між сторонами, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1531,00 гривень щомісячно, починаючи з 14.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття [INFO] . Позивач зазначив, що неповнолітній син, з 2018 року проживає разом із ним, перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача, тоді як відповідач будь-яких витрат на забезпечення сина не несе, матеріальної допомоги не надає. В подальшому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд припинити стягнення аліментів, визначених заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від «08» листопада 2016 року у цивільній справі № 521/10772/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , а також звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] , визначених заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від «08» листопада 2016 року у цивільній справі № 521/10772/16-ц, що виникла за період з вересня 2018 року по теперішній час. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 року відкрито провадження по справі. 20.09.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачки зазначив, що [PERSON] позовну заяву про звільнення від сплати аліментів визнав частково, не заперечував проти звільнення [PERSON] від сплати аліментів, але не погоджується з обґрунтуванням позовних вимог позивачем. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач посилається на положення ст.192 Сімейного кодексу України, а зазначена норма регулює лише питання зміни розміру аліментів і не передбачає можливості припинення їх стягнення. Ухвалою судді Малиновського районного суду від 29 вересня 2023 року було витребувано в адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України, громадянкою України [PERSON] , із зазначенням дат виїзду та в`їзду в Україну за період з 01.04.2017 року по 29.09.2023 року. Ухвалою від 22 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову і просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20.08.2006 р. року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що встановлено, зокрема Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси по справі № 521/10772/16-ц від 08.11.2016 року. В період шлюбу, [INFO] , народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції (м. Одеса), 05 квітня 2007 року. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2016 року по справі № 521/10772/16-ц, шлюб було розірвано, постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1531,00 гривень щомісячно, починаючи з 14.06.2016року і до досягнення дитиною повноліття [INFO] . Вирішуючи питання щодо проживання неповнолітнього сина [PERSON] , судом встановлено наступні обставини. Так, згідно з копією акту обстеження умов проживання, складеного 28 грудня 2021 року ТВССДОМР у Малиновському р-ні м Одеси, за адресою: [ADDRESS] , проживають і мають постійне місце реєстрації: батько - [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Батько створює необхідні умови для проживання сина. Судом встановлено, що 12.12.2018 року, [PERSON] , в інтересах неповнолітнього [PERSON] , було укладено декларацію № 0001-Е65Т-2300 з сімейним лікарем [PERSON] , згідно якої було зазначено адресу місця проживання дитини: [ADDRESS] . Відповідно до довідки-характеристики, виданої 14.03.2019 року класним керівником 6-А класу Одеського ліцею «Європейський», батько - [PERSON] , приймав участь у виховані [PERSON] , цікавився навчанням сина учня, проте жодних відомостей щодо участі матері [PERSON] , вказана довідка не містить. Відповідно до характеристики, виданої класним керівником 7-А класу Одеського ліцею «Європейський», батько - [PERSON] , приймав участь у виховані [PERSON] , проте за весь час навчання, мати [PERSON] жодного разу не приходила до ліцею, вихованням неповнолітнього займається виключно [PERSON] .. Судом на підставі копії нотаріальної заяви від 23 травня 2018 року зареєстрованої в реєстрі за № 1170, посвідченої приватним нотаріусом ОМНО Ланіною В.І., було встановлено, що [PERSON] надала згоду [PERSON] на реєстрацію сина [PERSON] разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджує добровільну згоду матері [PERSON] на сумісне проживання сина разом із батьком за вищевказаною адресою. Крім того, згідно відповіді Державної прикордонної служби від 23.10.2023 року ( вх. № 59066), відповідач [PERSON] перетнула державний кордон України 11.09.2018 року, після чого, на територію України не поверталась. Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року, під час розгляду справи № 521/10772/16-ц, в якій приймали участь, як позивач, так і відповідач, було встановлено, що оскільки з 2018 року дитина [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , останній, у встановленому законом порядку, не позбавлений права ставити питання про припинення сплати аліментів і звільнення від сплати аліментів з час, коли дитина стала проживати з відповідачем. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Допитаний у судовому засіданні, 22.11.2023 року, в порядку ст. 232 ЦПК України, в якості свідка неповнолітній [PERSON] , підтвердив обставини не проживання матері за місцем проживання з 2018 року, не надання з боку матері матеріальної допомоги та фактичного самоусунення матері від своїх батьківських обов`язків. Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Таким чином, судом, на підставі вищезазначених доказів, а також показань неповнолітнього сина, було встановлено, що з вересня 2018 року, відповідач [PERSON] не проживала разом із сином [PERSON] , проте отримувала аліменти на його утримання. Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо вчинення відносно [PERSON] погроз з боку позивача, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів таких фактів, а саме звернення до правоохоронних органів із відповідними заявами про вчинення злочинів та відповіді на такі звернення, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування таких фактів не може ґрунтуватися на припущеннях. Більш того, сам факт фізичної відсутності відповідача на території України з 2018 року та відсутність намірів та спроб зустрітись із своїм неповнолітнім сином, сам по собі є достатнім доказом відсутності права на отримання аліментів на утримання сина. Надаючи правову кваліфікацію виниклим спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідно до ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, суд констатує, що право на стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Не відповідає інтересам дитини та обставина, що сплата аліментів здійснюється на користь матері дитини, яка не проживає з неповнолітнім сином, що призводить до витрачання грошових коштів не на користь дитини. Таким чином, суд погоджується з позивачем в тієї частині, що сплата аліменти фактично здійснюється в подвійному розмірі, по-перше - на користь відповідача, яка не витрачає їх на неповнолітнього сина, по-друге - на виконання батьківського обов`язку в частині матеріального забезпечення дитини. Відповідно до ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Верховним Судом у Постанові від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16-ц встановлено, що сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягують аліменти за рішенням суду, має право звернутись до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним. За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Тому для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4, статті 273 ЦПК України і обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним. Враховуючи викладене, суд вважає вказану позовну вимогу обґрунтованою, проте задовольняє її частково, а саме постановляє припинити стягнення аліментів з моменту набрання даним судовим рішенням законної сили. Дослідивши вимогу щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд констатує, що істотне значення має обставина не проживання отримувача аліментів разом із неповнолітнім сином, а також обставина проживання неповнолітнього разом із платником аліментів. Враховуючи те, що в сенсі ч. 2 ст. 197 СК України, вказані обставини дійсно мають істотне значення, а тому позовні вимоги щодо звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за період з вересня 2018 року по теперішній час є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial